ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 листопада 2021 року 
м. Чернівці
справа № 724/36/21
провадження 822/876/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,
суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря Паучек І.І.,
учасники справи:
позивач та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,
відповідач виконавчий комітет Хотинської міської об`єднаної територіальної громади,
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 ,
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 червня 2021 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Гураль Л.Л.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Хотинської міської об`єднаної територіальної громади про визнання протиправним рішення органу місцевого самоврядування.
В обґрунтування позову зазначає, що при розгляді іншої цивільної справи йому стало відомо, що рішенням Хотинської міської ради №137/10 від 23 жовтня 2020 року житловий будинок по АДРЕСА_1 , в якому він зареєстрований, в позачерговому порядку, переданий для проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з двома неповнолітніми дітьми з наступною реєстрацією місця проживання.
Органу місцевого самоврядування було відомо, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , не є вільним, оскільки рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 лютого 2020 року відмовлено Хотинській міській раді у задоволенні позову про визнання позивача таким, що втратив право користування вказаним будинком.
Просив суд визнати недійсним рішення Хотинської міської ради №137/10 від 23 жовтня 2020 року про надання житлового будинку сім`ї  ОСОБА_6 по    АДРЕСА_1 .
У лютому 2021 року ОСОБА_4 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування даної заяви зазначав, що 23 жовтня 2020 року відповідно до рішення виконавчого комітету Хотинської міської ради, його сім`я отримала житловий будинок по АДРЕСА_1 .
В даному будинку зареєстрований з 13 січня 2014 року ОСОБА_1 , який не проживав у вказаному будинку, не сплачував комунальні послуги, оскільки в будинку відсутнє газо-, електро- та водопостачання. 
Крім того, у вказаному будинку відсутні речі відповідача. На квартирному обліку ОСОБА_1 та члени його сім`ї, які потребували поліпшення житлових умов не перебували і не перебувають. З відповідною заявою до органу місцевого самоврядування останні не звертались.
Згідно інформації отриманої з Хотинської міської ради право користування житловим будинком ОСОБА_1 втратив з моменту припинення трудових відносин з Хотинським ВП Кельменецького ВП ГУНП в Чернівецькій області, ще в 2015 році, оскільки останній був переведений з посади начальника Хотинського ВП Кельменецького ВП ГУНП в Чернівецькій області на посаду заступника начальника слідчого управління ГУНП України в Чернівецькій області, з якої звільнився і вийшов на пенсію.
Вищезазначений будинок вважався як службовий ОВС до моменту добровільної передачі в комунальну власність Хотинської міської ради та виключений з числа службових.
Сам факт реєстрації ОСОБА_1 за адресою по АДРЕСА_1 , порушує особисті права, свободи та інтереси сім`ї ОСОБА_6 на вільне розпорядження і користування майном.
Просив суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 червня 2021 року в позові ОСОБА_1 до виконавчого комітету Хотинської міської об`єднаної територіальної громади, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання протиправним рішення органу місцевого самоврядування відмовлено.
Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору,  ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено.
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком. 
Вирішено питання про судові витрати.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення органу місцевого самоврядування суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не залучено в якості співвідповідачів ОСОБА_4 та членів його сім`ї, оскільки скасування рішення органу місцевого самоврядування прямо впливають на права та інтереси останніх.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 та члени його сім`ї отримали у власність спірний житловий будинок, а тому останній, як власник, майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_7 звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 червня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні позову третьої особи. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.
У свої апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачами у справі повинні бути ОСОБА_4 та члени його сім`ї, оскільки оскаржується рішення органу місцевого самоврядування і саме відповідачем повинен бути виконавчий комітет Хотинської міської об`єднаної територіальної громади.
Також зазначає, що рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 лютого 2020 року, яким відмовлено у задоволенні позову Хотинської міської ради до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є преюдиційним, а тому у позові ОСОБА_4 слід відмовити.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Хотинська міська рада подала до суду відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Посилається на те, що аргументи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними. 
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Згідно записів, внесених до будинкової книги по АДРЕСА_1 , з 13 січня 2014 року зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 4-6).
Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 лютого 2020 року в задоволенні позову Хотинської міської ради до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено (а.с.7-11).
Рішенням Хотинської міської ради від 27 червня 2018 №349/35/18 надано згоду на здійснення безоплатної передачі житлового приміщення державної форми власності, житлового будинку по АДРЕСА_1 , який складається з двох кімнат у комунальну власність територіальної громади міста Хотина (а.с. 65).
Спільним наказом Хотинського районного відділу управління МВС України в Чернівецькій області та Хотинської міської ради від 10 квітня 2019 №241 створено комісію з організації приймання-передачі в АДРЕСА_1 та затверджено її склад. Зазначений будинок передано з балансу Хотинського РВ УМВС України в Чернівецькій області в комунальну власність територіальної громади м. Хотина, а також виключено вказаний будинок з числа службових (а.с.66-67).
Рішенням виконавчого комітету Хотинської міської ради №137/10 від 23 жовтня 2020 року надано позачергово ОСОБА_4 , який перебуває на квартирному обліку, потребує поліпшення житлових умов і на якого поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та членам його сім`ї, житловий будинок, що належить до комунальної власності Хотинської міської ради по АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_4 видано ордер на жиле приміщення (а.с.12).
Зі змісту актів обстеження будинку по АДРЕСА_1 від 03 грудня 2019 року та 19 лютого 2020 року вбачається, що будинок перебуває в занедбаному стані, електропостачання та газопостачання в будинку відсутнє, вказаний будинок є не придатним для проживання (а.с.83-87).
Рішенням Хотинської міської ради від 30 жовтня 2020 року №733/72/20 здійснено передачу житлового будинку АДРЕСА_1 , комунального майна Хотинської міської ради в приватну (спільну сумісну) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у вказаному будинку (а.с. 90-91).
08 грудня 2020 року на праві приватної спільної сумісної власності за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.93).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Щодо вимог первісного позову про визнання протиправним рішення органу місцевого самоврядування слід зазначити наступне.
Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Системний аналіз цих норм ЦПК України свідчить про те, що саме на позивача покладено обов`язок визначити належний склад відповідачів у справі.
При цьому суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.
Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача (частина перша статті 51 ЦПК України).
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин, суд відмовляє у задоволенні позову.
Правовий статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, визначений статтею 53 ЦПК України, такі особи можуть вступити у справу чи бути залучені до участі у справі, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін.
Виходячи з вимог статті 49ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не наділені процесуальними правами позивача чи відповідача.
Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них (пункт 4 частини третьої статті 119 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, (стаття 51 ЦПК України).
Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.
В даному випадку предметом спору у справі, що переглядається, є визнання неправомірним рішення органу місцевого самоврядування про надання житла конкретно визначеним особам із видачею їм ордеру.
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом, заявивши вимоги до Виконавчого комітету Хотинської міської об`єднаної територіальної громади, за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .
Тобто, відповідачем до участі у справі залучено лише орган місцевого самоврядування, яким таке рішення прийнято, і не залучено в якості співвідповідачів осіб, яких це рішення безпосередньо стосується. Між тим, вимоги про визнання нечинним такого рішення прямо впливають на права та інтереси осіб, яким на його підставі видано ордер на право зайняття житлове приміщення.
Разом із тим, позивач у цій справі клопотань про залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів не заявляв.
Залучення ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до участі у справі в якості третіх осіб не може бути взято до уваги, оскільки процесуальний статус відповідача та третьої особи за своїм змістом, процесуальними правами та обов`язками є різним.
А тому, оскільки позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, не заявив клопотання про залучення у справу як співвідповідачів осіб, на яких поширюються наслідки визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Хотинської міської об`єднаної територіальної громади від 23 жовтня 2020 року №137/10, то рішення суду першої інстанції про відмову в позові є обґрунтованим.
Вказане спростовує доводи апелянта про те, що відповідачем в даному позові повинен бути лише орган місцевого самоврядування, Виконавчий комітет Хотинської міської об`єднаної територіальної громади, рішення якого оскаржується. 
Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц, 757 та № 372/51/16-ц.
Щодо вимог третьої особи про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_4 та члени його сім`ї отримали у власність спірний житловий будинок, а тому він як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту.
Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.
Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Разом з тим, цивільне законодавство не передбачає права користування житлом за особами, які хоча правомірно вселилися у житло власника, але на час розгляду справи не є членами його сім`ї та не проживають у належному позивачу будинку.
Згідно положень ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів(земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Встановлено, що ОСОБА_4 є співвласником житлового будинку що розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Із змісту актів обстеження будинку за адресою АДРЕСА_1 від 03 грудня 2019 року та 19 лютого 2020 року вбачається, що будинок перебуває у занедбаному стані, електропостачання та газопостачання в будинку відсутнє, вказаний будинок є не придатним для проживання. 
Доказів на підтвердження поважності причин не проживання ОСОБА_1 в спірному будинку матеріали справи не містять.
З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, оскільки він відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17.
Безпідставними є доводи ОСОБА_1 про те, що рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 лютого 2020 року, яким відмовлено у задоволенні позову Хотинської міської ради до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є преюдиційним, виходячи з такого. 
Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Преюдиційність грунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його субєктивними і обєктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018року у справі №917/1345/14 (провадження 470;12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло свої відображення у мотивувальній частині судового рішення.
Отже, враховуючи зазначене вище, рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 лютого 2020 року у справі № 724/52/20 не є преюдиційним у цій справі.
Щодо застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) апеляційний суд зазначає наступне.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009.). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
З урахуванням встановлених у цій справі обставин, апеляційний суд вважає, що позивач обґрунтував належним чином мету, яку він переслідував, звернувшись до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком, та довів співмірність позбавлення користування житлом відповідній меті, що виключає можливість порушення статті 8 Конвенції при розгляді цієї справи.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 червня 2021 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови – 12 листопада 2021 року.
Головуючий                                                 М.І. Кулянда 
Судді:                                                          О.О. Одинак 
                                                               І.Б. Перепелюк