Постанова
Іменем  України      
 
10 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 754/16191/16-ц
 
провадження № 61-9905 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,                   Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 , 
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_3 ,
представник відповідача - ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 рокуу складі колегії суддів: Голуб С. А.,                    Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О.,
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3 )                          про визнання договору недійсним та невиконаним, стягнення боргу,                               відшкодування майнової та моральної шкоди й упущеної вигоди.
Позовна заява мотивована тим, що 19 лютого 2016 року між ним                              та відповідачем укладено договір про розробку веб-сайту № 1902/2016,                    за умовами якого останній зобов`язався розробити веб-сайт на основі наданого шаблону та викласти веб-сайт на його хостинг, як замовника, а він зобов`язався прийняти веб-сайт відповідно умовам технічного завдання та сплатити його вартість.
Він виконав свої зобов`язання у повному обсязі, а саме сплатив відповідачу суму, яка перевищувала суму, вказану у вищезазначеному договорі, а саме 9 875 грн. При цьому відповідач не виконав свої зобов`язання належним чином, оскільки розмістив на його хостингу веб-сайт, який є фактично непрацездатним та має недоліки у використанні.
У подальшому відповідач в усній формі повідомив його про розірвання договору та фактично припинив усі роботи і спілкування з ним.
Унаслідок вищевказаних дій відповідача йому було завдано                     матеріального збитку, який виявився у додаткових витратах на листування            з правоохоронними органами, на придбання фізіотерапевтичного апарату «Озономатик». Крім того, через майже щоденні звернення до правоохоронних органів, неможливість написати жодної науково-практичної статті та непрацездатність веб-сайту, він упустив вигоду за 2016 рік у розмірі                  550 000 грн та 450 000 грн. Зазначеними протиправними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка виявилась у тривалому розладі його здоров`я, психічній травмі та значних нервових потрясіннях.
З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог  ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним та невиконаним договір на розробку веб-сайту від 19 лютого 2016 року № 1902/2016, укладений між сторонами, стягнути                       з відповідача борг за зобов`язанням у розмірі 9 875 грн, матеріальний збиток на загальну суму 119 905,51 грн, завдану моральну шкоду у розмірі 111 618 грн та упущену вигоду у розмірі 1 000 000 грн.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020 року               у складі судді Зотько Т. А. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано договір на розробку веб-сайту від 19 лютого 2016 року № 1902/2016, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , недійсним. Визнано договір на розробку веб-сайту від 19 лютого 2016 року № 1902/2016, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , невиконаним. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість                  за невиконаним зобов`язанням у розмірі 9 875 грн, моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем не спростовано доводів позивача про введення його в оману щодо обставин,                 які мають істотне значення для укладення договору на розробку веб-сайту                   від 19 лютого 2016 року, оскільки  ОСОБА_3 зазначив неіснуючу свою адресу та ввів позивача в оману щодо роду своєї діяльності, так як не мав права надавати послуги у сфері розробки веб-сайту, тому цей договір є недійсним на підставі статей 203, 229 ЦК України. Оскільки відповідач             не виконав умови договору на розробку веб-сайту, не надав (не направив) акт приймання-передачі виконаних робіт, а кошти за надання послуг отримав                    у повному обсязі, суд вважає, що договір у цій частині останнім не виконано. Крім того, суд дійшов висновку про те, що зі слів позивача розроблений відповідачем веб-сайт є неналежної якості, оскільки не відповідає умовам договору та технічного завдання, не є автономним, є інфікованим вірусом, повільним, непрацездатним. З метою доведення зазначеного, судом було оглянуто веб-сайт на технічному пристрої позивача й встановлено наявність на CD-R диску повідомлення про його інфікування вірусом, при цьому доказів що недоліки веб-сайту пов`язані саме з технічними недоліками, збоями, технічними особливостями хостингу, діями володільця серверу або діями третіх осіб, а не виникли саме унаслідок неправомірних або непрофесійних дій відповідача не надано.
Щодо інших позовних вимог, то ОСОБА_1  належними доказами                  не підтверджено своїх доходів, а отже, не підтверджено факт заподіяння йому збитків у вигляді упущеної вигоди. Суми коштів, які  ОСОБА_1 вважає упущеною вигодою, є теоретичними та не підтверджені відповідними доказами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би i повинен був отримати позивач, якщо б відповідач, на його думку,                            не здійснював протиправні дії.
ОСОБА_1  не надано доказів на підтвердження того, що витрати на придбання ліків, а також витрат на канцелярські товари і поштові послуги                 є витратами, які понесені ним у зв`язку з відновленням свого порушеного права унаслідок дій відповідача. Протиправними діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода, яка у визначеному судом розмірі ним доведена. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем заявлено взаємовиключні позовні вимоги про визнання договору на розробку веб-сайту недійсним та невиконаним. Вказані позивачем помилки у змісті спірного договору на розробку веб-сайтуне є істотними, тому не свідчать про його недійсність. Позивач не допускав помилки щодо природи спірного правочину, прав та обов`язків сторін. При цьому суд першої інстанції зазначив, що визнання договору недійсним тягне за собою застосування наслідків його недійсності, проте такими наслідками є повернення сторін у попередній стан,           а саме повернення виконавцем замовнику коштів, сплачених за договором                і повернення виконаної роботи замовником виконавцю. Разом із тим, визнавши договір недійсним, суд першої інстанції розглянув позовну вимогу про визнання цього договору невиконаним і про стягнення коштів сплачених за договором, що є взаємовиключним.
Саме по собі визнання договору невиконаним не захищає і не поновлює права позивача, останній цими обставинами обґрунтовував наявність підстав для стягнення коштів за договором.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що створений відповідачем на замовлення позивача веб-сайт працює, на ньому розміщена інформація, яка може бути візуально сприйнята. Тобто файлова структура сайту розгорнута на хостингу, позивач має до неї доступ. Разом із тим, встановити, що сайт має недоліки, які наводив позивач, а також, що ці недоліки є істотними і можуть бути підставою для розірвання договору, без висновку спеціаліста суд                      не може, оскільки для цього необхідно володіти спеціальними знаннями,                 а ОСОБА_1 з клопотанням про призначення відповідної експертизи не звертався. Несвоєчасне направлення відповідачем акту приймання-передачі виконаних робіт позивачу, який ним не підписано, не може бути правовою підставою для стягнення грошових коштів, сплачених ОСОБА_1                  за договором. Отже, позивачем не доведено факт спричинення йому моральної шкоди, яку він пов`язував з неналежним виконанням відповідачем умов спірного договору. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі суддів Касаційного цивільного суду                     від 22 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків, запропоновано зазначити обов`язкові підстави касаційного оскарження та надати докази сплати судового збору, 
у встановлених порядку та розмірі. Зазначено строк виконання ухвали,                   а також попереджено про наслідки її невиконання.
Ухвалою Верховного Суду у складі суддів Касаційного цивільного суду 
від 30 червня 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зменшення розміру судового збору відмовлено. Продовжено                       ОСОБА_1 строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 22 червня 2021 року. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
Ухвалою Верховного Суду у складі суддів Касаційного цивільного суду 
від 14 липня 2021року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору чи зменшення належних до оплати судових витрат відмовлено. Продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 22 червня 2021 року. Зазначено строк виконання ухвали,            а також попереджено про наслідки її невиконання.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2021 року відкрито                      касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                  № 754/16191/16-ц з Деснянського районного суду м. Києва.
У серпні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2021 року у задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про розгляд справи за участю позивача та його представника відмовлено, справу за зазначеним позовом призначено до розгляду, а саме на 20 жовтня 2021 року, проте розгляд справи було відкладено.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд заяви про відвід судді та доповнення до цієї заяви з повідомленням сторін у справі та представника позивача відмовлено. Заяву ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Гулька Б. І. у справі № 754/16191/16-ц за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року визнано необґрунтованою. Заяву про відвід судді Верховного Суду Гулька Б. І. передано для вирішення зазначеного питання у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України, іншому судді.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                  від 05 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Гулька Б. І. від розгляду справи                           № 754/16191/16-ц (провадження № 61-9905 св 21).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно встановлено суму коштів, сплачених позивачем на підставі спірного договору, яка становила 7 975 грн, а не 9 875 грн, так як решту коштів 1 900 грн ОСОБА_1 виплатив позивачу на його незаконну вимогу. Відповідачем не надано позивачу акт виконаних робіт. Показаннями свідків підтверджено факт завдання позивачу моральної шкоди протиправними діями відповідача,                    у зв`язку з чим йому необхідно було постійно купувати ліки і проходити фізіотерапевтичні процедури. 
Через придбання витратних матеріалів для супроводу цього позову він оплачував, у тому числі поштові конверти, поштові марки, ціні поштові відправлення, картриджі до ксероксу, витрати на проїзд. Вказані обставини свідчать про те, що позивач поніс матеріальні витрати. 
Переданий веб-сайт відповідачем позивачу було навмисно інфіковано вірусами, його адміністративна панель не переведена з англійської мови на українську і російську мови, на ньому наявна реклама невстановлених осіб, також на веб-сайті розміщуються сотні невідомих посилань. Вказані докази свідчать про те, що наданий відповідачем веб-сайт є лише шаблоном, а не авторським продуктом. Отже, відповідач умови укладеного між сторонами договору не виконав. 
Спірний договір згідно з положеннями статей 203, 229 ЦК України є недійсним, оскільки відповідачем було введено позивача в оману щодо істотних умов договору, у тому числі ОСОБА_3 навмисно зазначив у договорі неіснуючу свою адресу, крім того, останній не мав права надавати послуги             у сфері розробки веб-сайту. 
Доводи особи, яка подала відзив 
У серпні 2021 року представник ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на його законність не впливає. Вимоги позивача щодо визнання оспорюваного договору недійсним та невиконаним є взаємовиключними. Саме по собі визнання спірного договору невиконаним не захищає права позивача. Відсутні докази існування недоліків розробленого відповідачем веб-сайту. Крім того, наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі пунктів 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України, так як позивач у касаційній скарзі не обґрунтував у чому конкретно полягає неправильне застосування норм матеріального чи порушення вимог процесуального права апеляційним судом з посиланням на відповідні правові висновки Верховного Суду. 
У серпні 2021 року та у вересні 2021 року  ОСОБА_1 подав пояснення та додаткові пояснення на відзив, в яких підтримав доводи касаційної скарги. 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про повернення судового збору та доповнення до неї, які мотивовані тим, що він звільнений від сплати судового збору відповідно до положень статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», що підтверджується відповідною судовою практикою Верховного Суду. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
19 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір про розробку веб-сайту № 1902/2016, за умовами якого останній зобов`язався розробити веб-сайт на основі наданого шаблону та викласти йогона хостинг позивача, як замовника, а він зобов`язався прийняти веб-сайт відповідно умовам технічного завдання та сплатити його вартість                у розмірі 7 975 грн (а.с. 13-20, т. 1).
19 лютого 2016 ОСОБА_1 сплатив відповідачу 50 % авансового внеску    за договором у розмірі 4 000 грн та 01 квітня 2016 року сплатив останньому остаточний розрахунок за виконання усіх робіт у розмірі 5 875 грн,                             що підтверджується копією виписки по картці/рахунку позивача                               ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26 серпня 2016 року та розпискою ОСОБА_3 про отримання грошових коштів (а.с. 25-26, т. 1). 
Сторони визнали, що 01 квітня 2016 року відповідачем передано позивачу              CD-R диск № RFD80M-80451 80 FF на якому містилась кінцева та остаточна редакція структури веб-сайту: ІНФОРМАЦІЯ_1/, який було розміщено відповідачем на хостингу.
Згідно з відповіддю хостинг-провайдера фізичної особи-підприємця               ОСОБА_5 від 01 червня 2017 року на ухвалу суду першої інстанції                             від 20 березня 2017 року щодо надання інформації особи-користувача ресурсу ІНФОРМАЦІЯ_2 (належності хостингу ІНФОРМАЦІЯ_1.), особа яка користується послугою хостингу ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_7                 (а.с. 180, т. 2).
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. У частинах першій, третій, четвертій вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Статями 229-233 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину              (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін          (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази             за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що вимоги ОСОБА_7 про визнання договору на розробку веб-сайту недійсним та невиконаним                   є взаємовиключними, так як недійсність правочину означає, що правочин укладено з порушенням вимог закону і він є недійсним з моменту укладення,               а при невиконанні умов договору його недійсність не оспорюється,                               а є підставою для розірвання договору, якщо саме про це заявлено вимогу. 
Ураховуючи викладене, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_7 , встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, надані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що суд першої інстанції, зазначивши про визнання спірного договору про розробку веб-сайту недійсним не врахував, що наслідком недійсності правочину є повернення сторін у попередній стан, а саме повернення виконавцем замовнику коштів сплачених за договором і повернення виконаної роботи замовником виконавцю. Проте, визнавши договір недійсним, суд першої інстанції також розглянув позовну вимогу про визнання цього договору невиконаним і про стягнення коштів, сплачених                 за договором. Крім того, саме по собі визнання договору невиконаним не захищає і не поновлює права позивача, а ОСОБА_7 цими обставинами обґрунтовував наявність підстав для стягнення коштів за договором на розробку веб-сайту.
Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що відповідач помилки щодо природи спірного правочину, прав та обов`язків сторін договору не допускав, а вказані позивачем помилки відповідача, допущені у спірному договорі на розробку веб-сайту, у тому числі щодо адреси останнього, не є істотними, тому не свідчать про його недійсність з підстав передбачених статями 203, 215, 229 ЦК України.
Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що створений відповідачем на замовлення позивача веб-сайт працює, на ньому розміщена інформація, яка візуально сприймається. Файлова структура сайту розгорнута на хостингу,                а позивач має до неї доступ. Без висновку спеціаліста суд не може встановити, що веб-сайт має недоліки, про які зазначав позивач, а також, що ці недоліки є істотними і можуть бути підставою для розірвання договору, так як для цього необхідно володіти спеціальними знаннями, а позивач з клопотанням про призначення відповідної експертизи не звертався, що спростовує доводи касаційної скарги у відповідній частині. А доведення позову є процесуальним обов`язком позивача (статті 12, 81 ЦПК України).
Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що несвоєчасне направлення відповідачем акту приймання-передачі виконаних робіт ОСОБА_7 , який ним не підписано, саме по собі не може бути правовою підставою для стягнення грошових коштів сплачених позивачем за спірним договором, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. 
Ураховуючи викладене, позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт спричинення йому моральної шкоди, яку він пов`язував з неналежним виконанням відповідачем умов спірного договору. 
Доводи касаційної скарги про те, що наданий відповідачем веб-сайт є лише шаблоном, а не авторським продуктом, тобто відповідач умови укладеного між сторонами договору не виконав, є безпідставними, оскільки такі обставини ОСОБА_7 належними доказами не підтверджено, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. 
Щодо клопотання представника ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про закриття касаційного провадження
У задоволенні клопотання представника ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , зазначеного у відзиві на касаційну скаргу, про закриття касаційного провадження у справі на підставі пунктів 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України слід відмовити, оскільки суд касаційної інстанції не знаходить для цього правових підстав, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався заявник у касаційній скарзі стосувалися різних фактичних обставин.
Щодо заяви та доповнення до неї  ОСОБА_1 про повернення судового збору
Доводи касаційної скарги не містили посилань на Закон України «Про захист прав споживачів», а згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 цього Закону споживач це - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, тому доводів про те, що замовлена послуга (розробка веб-сайту) буде використовуватися позивачем для особистих потреб, а не для підприємницької діяльності, немає. 
Крім того,  ОСОБА_1 у позовній заяві, як і у додатку до касаційної скарги надав посвідчення учасника бойових дій і судові рішення Верховного Суду (станом на 2018 рік) про звільнення осіб, передбачених пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору, що унеможливлює одночасне застосування і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». У пункті 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Посилань на Закон України «Про захист прав споживачів» не було. 
Разом з тим, в ухвалі Верховного Суду від 22 червня 2021 року про залишення касаційної скарги без руху було зазначено, що у 2019 році Велика Палата Верховного Суду змінила судову практику і вказала, що, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій, для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову, перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з                   урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року                  у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795 заі 19), від 12 лютого                  2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730 цс 19).
У заяві від 25 червня 2021 року  ОСОБА_1 змінив свою позицію і просив застосувати Закон України «Про захист прав споживачів», проте не уточнював доводи касаційної скарги з посиланням на цей закон, а просив зменшити судовий збір, не надавши відповідних доказів.  
В уточненій 01 липня 2021 року касаційній скарзі  ОСОБА_1 також не посилався на Закон України «Про захист прав споживачів», що унеможливлювало на стадії відкриття касаційного провадження, без матеріалів справи дійти висновку, що замовлені позивачем послуги передбачені для особистих потреб, а не здійснення підприємницької діяльності. 
Лише при розгляді справи по суті, після надходження справи, колегією суддів було встановлено, що заявлені вимоги не стосувалися замовлення послуг для підприємницької діяльності і в заяві про повернення судового збору ОСОБА_1 уже посилався не на пункт 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а на статтю 22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з частиною третьою якої споживачі звільняються                       від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
У зв`язку з викладеним заява  ОСОБА_1 про повернення судового збору підлягає задоволенню
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - Богуна Василя Миколайовича про закриття касаційного провадження у справі відмовити. 
Заяву ОСОБА_1 про повернення судового збору задовольнити.
Зобов`язати УДКСУ у Печерському районі м. Києва повернути ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі                                   14 882 (чотирнадцять тисяч вісімсот вісімдесят дві) грн 40 коп., що внесений згідно з дублікатом квитанції від 21 липня 2021 року № 0.0.2205644182.1 на номер рахунку отримувача (стандарт IBAN): UA288999980313151207000026007, отримувач - УК у Печерському районі/Печерський район/22030102, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, код банку отримувача (МФО) 899998.
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 рокузалишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк