П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  725/7321/21 
Головуючий у 1-й інстанції:  Нестеренко Є.В. 
          Суддя-доповідач:  Сторчак В. Ю. 

16 грудня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Полотнянка Ю.П.  Граб Л.С. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 на рішення   Першотравневого районного суду міста Чернівці від 26 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом 31 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до Громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України та затримання з метою забезпечення примусового видворення, 
В С Т А Н О В И В :
31 прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці з позовом про примусове видворення за межі території України та затримання з метою забезпечення примусового видворення Громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 .
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2021 позов задоволено. Примусово видворено Громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 за межі України.
Затримано Громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 , з метою його примусового видворення та помістити до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк 6 місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме 12 год. 00 хв. 23.10.2021 року.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.371 КАС України рішення допущено до негайного виконання.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її доводів і зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.     
Відповідач на спростування доводів позивача, наведених у відзиві, направив на адресу суду свої заперечення.
Враховуючи, що учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися, при цьому в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1  ст.311 КАС України.
Як вбачається з матеріалів справи, що відповідач - Громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 , о 12 год. 00 хв., 23.10.2021 року в ході проведення прикордонно - представницької зустрічі із представниками прикордонної поліції Румунії, в рамках прискореної процедури реадмісії, був переданий представникам Чернівецького прикордонного загону та затриманий представниками прикордонної поліції Румунії 20.10.2021 року о 18 год. 40 хв. за незаконний перетин державного кордону із України в Румунію поза встановленими пунктами пропуску, без документів, що посвідчують особу та надають право на виїзд з території України, у зв`язку з чим, відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення за ознаками ч.2 ст. 204-1 КУпАП.
З матеріалів справи також вбачається, що на момент затримання відповідача, у останнього не було відповідних документів, що давали б право перебувати на території України.
23.10.2021 року відповідача, у зв`язку із порушенням законодавства України із прикордонних питань, на підставі ст. 263 КУпАП було затримано на термін до трьох діб з метою з`ясування обставин вчиненого правопорушення, про що письмо повідомлено Департамент консульської служби Міністерства закордонних справ України.
У позовній заяві позивач вказав, що відповідач на територію України прибув у встановленому порядку 27.09.2021 року через пункт пропуску для авіаційного сполучення «Бориспіль» з метою навчання на запрошення Білоцерківського національного аграрного університету. Однак відповідач до ВУЗу не прибув та не був зарахований до навчального закладу. Окрім цього також встановлено, що відповідачу посвідка на тимчасове проживання на території України не оформлювалась та не видавалась.
Таким чином позивач зазначив, що у відповідача відсутні документи, що підтверджують законність перебування на території України, а тому останній підлягає примусовому видворенню та затриманню з метою примусового видворення з розміщенням в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для забезпечення примусового видворення за межі України. У зв"язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, враховуючи, що відповідач не має законних підстав для перебування в Україні; був затриманий прикордонним нарядом, за незаконне перетинання державного кордону з України в Румунію поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон, на території України перебуває незаконно, посвідка на тимчасове проживання в Україні в нього відсутня, суд першої інстанції дійшов висновку, що останній підлягає видворенню та затриманню, з метою примусового видворення, з розміщенням в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для забезпечення його примусового видворення за межі України.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі – Закон №3773-VI)
Відповідно до ч.1 ст.3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з ч.3 ст.3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Ч.1 ст.26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Відповідно до ч.5 ст.26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Згідно з ч.6 ст.26 Закону № 3773-VI контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.
Відповідно до ч.1 ст.30 Закону № 3773-VI органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Відповідно до частини 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для забезпечення примусового видворення за межі України, але не більш, як на 18 місяців. Органи охорони державного кордону, можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця (стосовно іноземців, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є об ґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення.
Спільним Наказом МВС України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби Безпеки України №353/271/150 від 23.04.2012, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 21 травня 2012р. за №806/21119 затверджено Інструкцію про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства.
Відповідно до п. 5 цієї Інструкції, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Відповідно до п. 1 Розділу II «Порядок дій посадових осіб органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ під час прийняття рішень про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни», рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 1) (далі - рішення про примусове повернення) готує у двох примірниках посадова особа органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ і затверджує начальник (заступник начальника) відповідного органу/підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 5 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 2) упродовж 24 годин прокурора за теритоніальністю про підстави прийняття такого рішення.
У рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення ( п. 3 Розділу II).
Відповідно до п. 5 цього ж розділу, іноземець зобов`язаний самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Отже, з аналізу наведених вище норм чинного законодавства слідує, що у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення, іноземець зобов`язаний самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення та з метою контролю за виконанням іноземцем рішення про примусове повернення посадові особи органів охорони державного кордону можуть супроводжувати такого іноземця територією України до пункту пропуску (пункту контролю) через державний кордон України, через який іноземець запланував виїзд.
За змістом ч.1 ст.288 КАС України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи і підрозділи, органи охорони державного кордону або Служби безпеки України подають до місцевого суду позовні заяви про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України.
Таким чином, іноземець може бути видворений у разі підтвердження однієї з обставин:
- невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення;
- наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Предметом розгляду вказаної справи є наявність передбачених законом підстав для затримання іноземця з метою забезпечення примусового видворення.
Проте, як встановлено під час апеляційного розгляду справи, позивачем не приймалось рішення про примусове повернення відповідача. Тобто, дані обставини свідчать про те, що позивачем не надано можливості відповідачу реалізувати своє право та самостійно покинути територію України.
Колегія суддів вважає помилковою позицію позивача щодо відсутності необхідності прийняття рішення про примусове видворення з посиланням на норми статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» .
Колегія суддів звертає увагу, що дана норма чітко вказує, що підставою примусового  видворення іноземця та особи без громадянства, є факт того, що вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави. 
В даному ж випадку, відповідача затримали за незаконний перетин державного кордону із України в Румунію та передали представникам Чернівецького прикордонного загону.
Окрім того варто врахувати статтю 29 постанови Пленуму ВСУ 25.06.2009 №1, якою  визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово видворені з території України лише на підставі постанови адміністративного суду. Така постанова приймається судом за зверненням зазначених суб`єктів владних повноважень з позовною заявою про примусове видворення з України іноземця чи особи без громадянства, якщо вони не виконали у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Тобто, з частини першої статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» випливає, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Тобто обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.
Тому підстави, які дають позивачу право на пред`явлення позовних вимог щодо видворення виникають після невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі №743/1240/17, від 27 вересня 2019 року у справі №743/719/17.
Однак, при розгляді справи в суді першої інстанції не було досліджено наявність чи відсутність рішення про примусове повернення, винесене Чернівецьким прикордонним загоном, не надано оцінки факту, що з моменту затримання 23.10.2021 р. до розгляду справи в суді 26.10.2021 р. пройшло три лише дні, тобто відповідачу не було надано можливість самостійно покинути територію України.
Дані обставини свідчать про те, що позивач передчасно звернувся до суду першої інстанції з позовом про примусове видворення. В свою чергу оскаржуване рішення суду у даній справі про примусове видворення відповідача з території України колегія суддів також вважає передчасним.
Крім того, колегія суддів встановила відсутність доказів того, що позивачем було запропоновано відповідачу безоплатну правову допомогу.
В апеляційній скарзі апелянт наголошує, що позивачем порушено його право на гарантовану правову допомогу, при цьому, суд першої інстанції не звернув увагу на ті обставини, чи було йому роз`яснено право на отримання безоплатної вторинної правової допомоги відповідно до Закону України «Про безоплатну правову допомогу», чи мав він  можливість скористатися такою допомогою будучи затриманим.
У запереченні на відзив на апеляційну скаргу, відповідач повідомив, що 23.10.2021 року  Регіональним центром з надання безоплатної вторинної допомоги йому було надано правову допомогу, проте як вбачається із рішення суду першої інстанції в судовому засіданні був відсутній адвокат, який би міг захистити його права та інтереси. Жодних листів про відмову в отриманні правової допомоги відповідач не підписував, та неодноразово просив надати професійну правничу допомогу, оскільки не знає законодавство України.
Щодо посилання позивача у відзиві на зазначення відповідачем невірних відомостей, колегія суддів встановила, що 23.10.2021 р. відповідачем було надано пояснення щодо уточнення таких даних, та зазначено ідентифікаційні дані згідно мого паспортного документу, що в свою чергу допомогло позивачу ідентифікувати відповідача.
Відповідач також повідомив, що розгляд справи в суді першої інстанції проводився 26.10.2021 року, проте з моменту уточнення анкетних даних повторних повідомлень до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної допомоги позивачем направлено не було, у зв`язку із чим він був позбавлений визначеного законодавством України та міжнародними конвенціями права на отримання правової допомоги.
З даного приводу колегія суддів зазначає, що згідно вимог пункту 9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства визначено, що у кожному випадку затримання іноземця більше ніж на три години щодо його примусового повернення або з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення невідкладно інформується регіональний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Частиною 3 статті 16 КАС України визначено, що безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Вимогами пункту 9 Інструкції № 353/271/150 визначено, що у кожному випадку затримання іноземця більше ніж на три години щодо його примусового повернення або з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення невідкладно інформується регіональний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Відповідно до частини 2 статті 3 Закону № 3773 - VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може заарештований або триматися під вартою інакше як вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника (стаття 29 КонституціїУкраїни).
Така ж позиція висловлена Верховним судом України в Постанові від 15.10.2019 року у справі № 363/1103/19.
За приписами ст. 3 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» «право на безоплатну правову допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правову допомогу у випадках, передбачених цим Законом».
Згідно ст. 4 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» при реалізації права на безоплатну правову допомогу не допускається застосовування привілеїв чи обмежень до осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Тобто, з моменту затримання, особа має право на всі види правових послуг, які передбачені частиною другою статті 13 Закону «Про безоплатну правову допомогу», а саме має право на захист та здійснення представництва її інтересів у судах, інших державних органів.
Частиною 3 статті 16 КАС України визначено, що безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен мас право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Статтею 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Надання правової допомоги з моменту затримання особи є обов`язком, встановленим Законом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №473/4762/19.
Враховуючи вищенаведене та встановлені у справі обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги про примусове видворення відповідача та затримання його з метою забезпечення такого видворення є передчасними ( відсутність рішення про примусове повернення з території України) та такими, що порушують права відповідача, оскільки його затримання відбулось порушенням процедури, встановленої законом ( ненадання можливості скористатись правовою допомогою).
Додатково колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25 червня 2009 року № 1, при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Зокрема, відповідно до п «f» частини 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
У пункті 103 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа «Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17 липня 2014 року (№50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява №26629/95, пункт 78, ЄСПЛ 2000-III, та «Станєв проти Болгарії», заява №36760/06, пункт 143, ЄСПЛ 2012).
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової постанови.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції оскаржуване відповідачем рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є підставою для його скасування.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 26 жовтня 2021 року  скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову 31 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення відповідно до ч.1 ст.272 КАС України.
Відповідно до ч.4 ст.272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 287 та 288 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції. 

оловуючий	 	 	ОСОБА_2 .	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Полотнянко Ю.П.    Граб Л.С.