ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 р. 	Справа № 520/13571/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2021, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., м. Харків, повний текст складено 16.02.21  по справі № 520/13571/2020
за позовом                ОСОБА_1  
до                ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 )                       
про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до   ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі – відповідач), в якому просив суд стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 П ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 ) середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 21.06.2018 року до 31.08.2020 року в сумі 436 167 грн. 70 коп. (чотириста тридцять шість тисяч сто шістдесят сім гривень 70 копійок).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2021 року вказаний адміністративний позов залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2021 року у справі № 520/13571/2020 та прийняти постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивач зазначає, що відповідачем не виконано обов`язку щодо виплати позивачу усіх сум, що належали до виплати, у день звільнення, відтак позивач, в силу положень  статті 117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
У відповідності до п. 3 ч.1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 в період з 21.06.2008 року по 21.06.2018 року проходив службу в лавах Державної прикордонної служби України Східного регіонального управління, перебуваючи на грошовому забезпеченні у Харківському прикордонному загоні   - військова частина 995.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21.06.2018 №210-ОС позивача виключено із списків особового складу у зв`язку із звільненням з військової служби в запас.
З метою вирішення питання отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, позивач звернувся з письмовим запитом до відповідача.
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2018 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року по справі №520/4244/2020 адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 П ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) в частині невиплати ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 ) при звільненні грошової компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 ) невиплачену при звільненні грошову компенсацію за невикористані дні (з розрахунку 14 днів щорічно) соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 21.06.2018 за період проходження військової служби з 2015 року по 2018 рік включно.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року по справі №520/4244/2020 набрало законної сили 07.08.2020 року.
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року по справі №520/4244/2020 відповідачем позивачу 31.08.2020 року було виплачено компенсацію додаткової відпустки учаснику бойових дій у розмірі 21 826,81 грн. Зазначена обставина підтверджується випискою з банківського рахунку позивача АТ КБ «ПриватБанк».
Позивач, не погоджуючись з тим, що відповідачем не виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2018 року по 31.08.2020 року, звернувся з даним позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, а тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям станом на час виникнення спірних правовідносин визначено Законом України “Про військову службу і військовий обов`язок” від 25 березня 1992 року №2232-XII, Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20 грудня 1991 року №2011-XII, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558, Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого  Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115.
Згідно з частиною третьою статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до п. 293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого  Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115 (далі - Положення), - особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.
Пунктом 292 Положення визначено, що після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з  наказу  начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання     наказу     начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.
Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні. 
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. 
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час  такі питання  врегульовані  Кодексом законів про працю України.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. 
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 31.10.2019 у справі 2340/4192/18.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 у справі 520/4244/20 встановлено порушення відповідачем строків виплати позивачу у зв`язку зі звільненням зі служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Із долучених до матеріалів справи документів вбачається, що компенсація за невикористані  календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій  виплачена позивачеві 31.08.2020, тобто відповідачем  фактичний розрахунок з позивачем при звільненні проведено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.
У справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну оплату праці просить нарахувати та виплатити на його користь суму середньомісячного заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 21.06.2018 по 31.08.2020 в сумі 436167,70 грн.
Колегія суддів зазначає, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічні висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 26.02.2020 у справі 821/1083/17, від 29.04.2020 у справі 821/569/17.
З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за порушення власником строків розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
При цьому, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування  до спірних правовідносин положень статті  117 КЗпП України через відсутність на момент звільнення спору щодо розміру належних позивачу, оскільки тривалість часу з моменту звільнення до моменту звернення за стягненням недоплачених сум підлягають врахуванню під час вирішення питання про розмір стягнення середнього заробітку. Між тим, така  обставина не є підставою для відмови, а лише підлягає врахуванню при обчислення суми середнього заробітку, що підлягає стягненню.
Вказаний висновок відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність для стягнення з Харківського прикордонного загону Східного регіонального управління Прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку  за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Щодо суми середнього заробітку розміру за несвоєчасний розрахунок при звільненні та періоду за який він підлягає стягненню, колегія суддів зазначає наступне. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений  статтею 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до  статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, враховуючи обставини справи суд може застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до  статті 117 КЗпП України, з огляду на співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника при обрахунку середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 року у справі №  480/3105/19.
Отже, враховуючи правову позицію Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне при визначенні розміру відшкодування врахувати критерії оцінки розміру відшкодування за час розрахунку при звільненні, наведені вище.
З матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що наказом начальника Харківського прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 21.06.2018 №210-ОС позивача виключено із списків особового складу у зв`язку із звільненням з військової служби в запас.
При цьому із заявою до відповідача про виплату йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 роки позивач звернувся лише 20.01.2020 року (а.с.27).
Обґрунтованих доводів щодо неможливості звернення до відповідача щодо невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки до 20.01.2020 позивачем не надано. Позивач лише зазначає, що про порушення свої прав він дізнався лише у грудні 2019 року.
Враховуючи ненадання доказів неможливості звернутися з вимогою про захист своїх прав раніше ніж 20.01.2020 року, а також дату звернення до відповідача про проведення остаточного розрахунку при звільненні та протиправність відмови відповідача у виплаті вказаних сум, що встановлено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування вищенаведеного критерію зменшення розміру відшкодування та врахувати при обчисленні середнього заробітку період затримки розрахунку при звільненні з 20 січня 2020  по 31 серпня 2020 року, тобто з часу звернення позивача до відповідача про виплату заборгованості на час звільнення.
При обрахунку суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 січня 2020  по 31 серпня 2020 року, колегія суддів враховує співмірність  можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових витрат працівника та зазначає наступне.
Так, згідно з вимогами абзаців 2-4 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок №100) працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. 
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю,  в  якому  відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата,   працівник   не   працював,   середня  заробітна  плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до п. 5, п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих/календарних днів.
Водночас середньоденна заробітна плата (для цілей визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) є часткою розміру заробітної плати за останні два місяці перед звільненням (розрахунковий період) та кількості робочих днів у такому періоді, а якщо працівник не працював, то при обчисленні середньої заробітної плати враховується  відповідні попередні два місяці у які особа працювала.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні.
Таким чином, військовослужбовці отримують грошове забезпечення не за робочі дні, а за календарні дні, тому при розрахунку середньоденного заробітку необхідно брати кількість календарних днів.
Колегією суддів встановлено, що позивач працював останні два місяці перед звільненням у квітні та травні 2018 року.
Відповідно до довідки Харківського прикордонного загону грошове забезпечення   ОСОБА_1 за  квітень - травень 2018 року складає  22620,20 грн. ( 10749,20+11871,00), відповідно  середньоденна заробітна плата складає 370,82 грн. (22620,20/61 календарних дні).
Кількість календарних днів за період з 20 січня 2020 по 31 серпня 2020 року складає:
Січень 2020 року – 12 день;
Лютий 2020 року – 29 днів;
Березень 2020 року – 31 день;
Квітень 2020 року – 30 день;
Травень  2020 року  - 31 днів;
Червень 2020 року – 30 день;
Липень 2020 року – 31 днів;
Серпень 2020 року – 31 днів.
Враховуючи вищезазначене,  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 січня 2020 по 31 серпня 2020 року складає  83434,50 грн. (370,82 *225).
В наданих на вимогу колегії суддів письмових пояснень відповідача підтверджено, що згідно розрахункового листа за липень 2018 року№ 991 від 22.12.2020 позивачу при звільненні було нараховано 111262,60 грн.
При цьому, на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року по справі № 520/4244/2020 у серпні 2020 року нараховано та виплачено компенсацію за додаткову відпустку як учаснику бойових дій в сумі 22159,20.
Отже, загальна сума належних позивачу сум на час звільнення складає 133421,80 грн., а невиплачений відсоток грошового забезпечення по відношенню до основної суми належної до виплати суми складає  16,61% (22159,20 по відношенню до 133421,80).
Таким чином, виходячи з принципу пропорційності, колегія суддів вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі  13858,47 гривень  (16,61 % від 83431,50 грн.).
Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.
З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за порушення власником строків розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 січня 2020 по 31 серпня 2020 року у розмірі 13858,47 гривень.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про часткове задоволення позову. При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за  час затримки розрахунку при звільненні, а вважає за необхідне зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_1 ) саме нарахувати та виплатити ОСОБА_1  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такий заробіток позивачу нараховано не було.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2021 по справі № 520/13571/2020, з прийняттям постанови про часткове задоволення позову. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2021 по справі №520/13571/2020  скасувати.
Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні задовольнити частково.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 )  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні  у сумі 13858 (тринадцять тисяч вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 47 коп.
В задоволенні іншої частини позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський