Головуючий суду 1 інстанції - Посохов І.С.   
                             Доповідач - луганська В.М.   

Справа № 428/1925/21
Провадження № 22-ц/810/943/21

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року                                          м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Луганської В.М.
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,
за участю секретаря: Кузьменко А.О.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об`єднання Азот»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 ,
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Посохова І.С.,
за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
в с т а н о в и в:
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказав, що 14 серпня 2018 року він звільнився з Приватного акціонерного товариства Сєвєродонецьке об`єднання «Азот» (далі- ПрАТ «Азот»). Відповідач в день його звільнення не провів з ним розрахунку, повний розрахунок проведено 03 лютого 2021 року. 
Судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 вересня 2018 року по справі № 428/1210/18 стягнуто з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на користь позивача суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 29517,85 грн, яка була виплачена 03 лютого 2021 року. 
Посилаючись на ст. 117 КЗпП України, просив суд стягнути на свою користь з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 128346,24 грн.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської від 18 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 серпня 2018 року по 02 лютого 2021 року включно, визначений без утримання податків та інших обов`язкових платежів, у сумі 40000 грн, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 400,07 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права просить суд скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 жовтня 2021 року в частині часткової відмови у задоволенні позовних вимог, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправомірно зменшив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки з вини відповідача не було вчасно виплачена заробітна плата. Зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, яка є рекомендацією, а не показанням для дії, суд першої інстанції не взяв до уваги період такої затримки, (618 робочих днів), тривалість якого пов`язана саме з незаконною бездіяльністю відповідача, а не з тим, коли позивач звертався до суду за відстоюванням своїх прав. Вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції щодо розрахування сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, на підставі даних НБУ про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2017-2020 роки, при цьому суд не наводить жодного аргументу та не посилається на конкретні цифри. Такий підхід призводить до порушення прав позивача.

У судове засідання представник відповідача ПрАТ «Азот» не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином у визначеному законом порядку.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином у визначеному законом порядку.
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Враховуючи положення, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливим розглянути справу за відсутності представника скаржника, який повідомлений, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином.
Заслухавши доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, суд виходив з того, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Азот». Трудові відносини припинилися 14 серпня 2018 року. 
На час звільнення позивача заборгованість по заробітній платі становила 29517,85 грн, про стягнення якої 26 вересня 2018 року Сєвєродонецьким міським судом було видано судовий наказ. 03 лютого 2021 року відповідач виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі. Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що наявна вина відповідача у не проведені розрахунку з позивачем у день звільнення. Суд визначив розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100 в сумі 125214,80 грн, проте з урахуванням вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні в розмірі 128907,24 грн. та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40 000 грн.
Вказані обставини та висновки суду першої інстанції підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті оскаржуваного рішення.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені вст.116 цього Кодексу. Статтею 116КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним сум.
Судом встановлено, що всупереч наведеним законодавчим положенням ПрАТ «Азот» при звільненні позивача не у повному обсязі виплатило йому заробітну плату. 
Заборгованість відповідача з виплати позивачу заробітної плати становила 29517,85 грн, яка була виплачена 03 лютого 2021 року (а.с.8).
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, передбачений ч. 1 ст. 117КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Судом встановлено, що 03 лютого 2021 року відповідач у повному обсязі сплатив позивачу усі суми, належні до виплати при звільненні.
Як вірно зазначено судом, ОСОБА_1 мав право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період від 15 серпня 2018 року до 02 лютого 2021 року.
Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно достатті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченогостаттею 117 КЗпП України.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зроблено висновок, що встановленийстаттею 117 КЗпПУкраїни механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно достатті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Судом встановлено, що заборгованість по заробітній платі в сумі 29517, 85 грн ОСОБА_1 виплачена відповідачем 03 лютого 2021 року, що підтверджується випискою з рахунку.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися за період з 15 серпня 2018 року по 02 лютого 2021 року, включно.
Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст.27Закону України«Про оплатупраці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Пунктом 2 зазначеного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку).
Виходячи із середньогодинного заробітку позивача 25,96 грн, загальна сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 128907, 24 грн.
Суд першої інстанції установивши факт несвоєчасної виплати відповідачем позивачу всіх належних йому при звільненні сум, та відсутність у відповідача об`єктивних обставин, що перешкоджали провести розрахунок; визначивши загальну суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи час звільнення позивача 14 серпня 2018 року, дату остаточного розрахунку 03 лютого 2021 року, суму заборгованості по заробітній платі 29517, 85 грн, розрахувавши суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 128907, 24 грн в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100, врахувавши висновки Великої Палати Верховного суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, вірно застосував принцип співмірності, вимоги розумності та справедливості та визначив розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 40000грн (без утримання податків й інших обов`язкових платежів).
Доводи апеляційної скарги про те, що  суд першої інстанції необґрунтовано послався щодо розрахування сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, на підставі даних НБУ про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2017-2020 роки, не заслуговують на уваги, оскільки оскаржуване рішення таких висновків не містить.
За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 367, п.1 ч. 1 ст. 374, 375, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 жовтня 2021 року залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови 09 грудня 2021 року.
Головуючий                                                В.М. Луганська
Судді:                                                 В.В. Кострицький
                                                               М.В. Назарова