ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9673/21 Справа № 212/7038/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ваврушак Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/7038/21
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді -       Зубакової В.П.
суддів -                           Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Приватне акціонерне товариство «Суха Балка»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу,апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року, яке ухвалено суддею Ваврушак Н.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 вересня 2021 року , -
ВСТАНОВИВ :

У серпні 2021 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» (надалі – ПрАТ «Суха Балка»)  про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на отримання ним професійного захворювання внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах. 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він, працюючи у відповідача в шкідливих умовах праці з 1970 року по 1985 рік, отримав професійні захворювання, у зв`язку із чим, у грудні 1992 року йому первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 80%, з 21.12.1992 року, з наступним переоглядом 21.12.1994 року та визнано особою з інвалідністю другої групи.
При наступних переоглядах у 1995-1998 роках, відсоток втрати професійної працездатності та група інвалідності не змінювалась.
Висновком МСЕК від 19.12.2000 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було встановлено відсоток втрати професійної працездатності 80% та другу групу інвалідності на безстроковий термін.
Позивач вважає, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням йому спричинено моральну шкоду, яка завдана з вини відповідача та підлягає відшкодуванню ним, а тому просив суд стягнути на свою користь моральну шкоду з відповідача у розмірі 300 000,00 грн., без утримання податку з доходу фізичних осіб.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не об`єктивне з`ясування всіх обставин, які мають значення для справи. 
Зазначає, що право на відшкодування моральної шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, отже, на думку позивача, висновок суду про те, що діючим законодавством на час виникнення між сторонами правовідносин не було передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я, є невірним.
Вважає, що він має правову підставу для відшкодування моральної шкоди власником, оскільки до набрання чинності ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасного випадку і професійного захворювання передбачалось статтею 12 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року.
ОСОБА_1 вказує, що на момент встановлення йому професійного захворювання діяла Інструкція про порядок сповіщення, розслідування, реєстрації та обліку професійних захворювань, затверджена Наказом Міністерства охорони здоров`я № 1303 від 30.09.1986 року. про вдосконалення системи реєстрації, розслідування, обліку та аналізу професійних захворювань в СРСР, згідно якої, на момент встановлення позивачу остаточного діагнозу професійного захворювання, не передбачалось обов`язкового складання акту розслідування хронічного професійного захворювання.
Внаслідок втрати професійної працездатності він не має змоги вести звичне життя, вимушений постійно проходити курси лікування, не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Судом першої інстанції не враховано, що позивач, внаслідок отриманого професійного захворювання, втратив 80 % професійної працездатності та його визнано особою з інвалідністю другої групи, безстроково. Він змушений залучати додаткові зусилля та ресурси для організації життя, позивач відчуває загальну слабкість, втому, розпач, почуття страху, його постійно турбує сильний біль, на теперішній час стан його здоров`я не відновлений, негативні зміни у його житті довготривалі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Від  представника відповідача ПрАТ «Суха Балка» адвоката Цуканової Н.В. до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, в зв`язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні, яке колегією суддів залишено без задоволення з наступних підстав.
Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. 
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
 В той же час колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Цивільного процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Колегія суддів наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України).
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Із заяви представника відповідача вбачається, що причиною його неявки до апеляційного суду є надання переваги участі у розгляді іншої справи.
Виходячи з  норм   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, станом на дату первинного встановлення позивачу втрати працездатності висновком ЛТЕК, діюче законодавство не містило положень про відшкодування моральної шкоди роботодавцем.
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав 
За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що  ОСОБА_1 з 09.12.1970 року по 17.08.1976 року працював в шкідливих умовах праці на шахті «Южная» Рудоуправління ім. XX Партз`їзду на посаді підземного електрослюсаря 4-5 розряду, з 17.08.1976 року переведений на ш. «Центральна» (ш. «Центральна» Рудоуправління ім. XX Партз`їзду 01.03.1982 року було переіменовано в ш. «Юбілейна» Рудоуправління ім. XX Партз`їзду) на посаду машиніста електровозу 3 розряду, де працював в шкідливих умовах по 02.12.1985 року. Правонаступником шахти «Южная» Рудоуправління ім. XX Партз`їзду та ш. «Центральна» та «Юбілейна» Рудоуправління ім. XX Партз`їзду є ПрАТ «Суха Балка». З 02.12.1985 року позивач працював в Рудоуправлінні ім. XX Партз`їзду на посадах, не пов`язаних з роботою у шкідливих умовах до 24.06.1989 року.
24.06.1989 року – позивач звільнений з підприємства відповідача у зв`язку з виходом на пенсію за віком, на підставі ст. 38 КЗпП України.
03.03.1991 року Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини було надано повідомлення про наявність у позивача хронічного професійного захворювання за діагнозом хронічна дискогенна пояснично-крижова радикулопатія зліва, часто рицидивуюче пробігання. Захворювання професійне. Направлено Позивача на проходження ЛТЕК. Встановлено, що професійне захворювання отримано на шахті «Южная» Рудоуправління ім. XX Партз`їзду, де позивач працював на посаді машиніста електровозу 9 років і 4 міс. ( а.с.15).
За висновком МСЕК від 21.12.1992 року позивачу первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 80%, з 21.12.1992 року, з наступним переоглядом 21.12.1994 року та визнано особою з інвалідністю другої групи.
При наступних переоглядах у 1995-1998 роках, відсоток втрати професійної працездатності та група інвалідності не змінювалась.
Висновком МСЕК від 19.12.2000 року ОСОБА_1 , при повторному переогляді, було встановлено відсоток втрати професійної працездатності 80% та другу групу інвалідності на безстроковий термін.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до вимог ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 21.12.1992 року, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін застосовується Закон України  «Про охорону праці». 
Зазначені правовідносини виникли в період дії ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, яка, станом на грудень 1992 року, не передбачала права на відшкодування моральної шкоди.
Закон України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, набрав чинності 24.11.1992 року.
Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, завданої робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ними трудових обов`язків, затверджених Постановою Радою Міністрів СРСР № 690 від 03.07.1984 року, які були чинні станом на грудень 1992 року, не було передбачено відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
За загальним правилом про дію нормативно-правового акту у часі до кожної події факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який  був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини  мали місце, а не на момент  пред`явлення позову та розгляду його в судовому порядку. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 5 ЦК України  акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли  з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом"якшує або скасовую цивільну відповідальність особи.
Відтак, позивач не отримував компенсацію моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві раніше.
Однак, завдані позивачу страждання внаслідок професійного захворювання у 1992 році є такими, що тривають.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.
Стаття 12 Закону України «Про охорону праці», встановлює, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під  моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного  впливу, що спричинило погіршення або позбавлення   можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення  відносин  з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Як вбачається з повідомлення про хронічне професійне захворювання від 03.03.1991 року причиною професійного захворювання позивача є вібрація та вимушена поза.
У зв`язку з шкідливими та тяжкими умовами праці, ОСОБА_1 отримав хронічне захворювання – хронічна дискогенна пояснично-крижова радикулопатія зліва, часто рицидивуюче пробігання. 
Отже, роботодавець шахти «Южная» Рудоуправління ім. XX Партз`їзду правонаступником якої є ПрАТ «Суха Балка», під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 13 Закону України «Про охорону праці».
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПрАТ «Суха Балка», який є правонаступником шахти «Южная» Рудоуправління ім. XX Партз`їзду,яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці, відповідно до нормативно-правових актів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.
Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Колегія суддів приходить до висновку про те що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, на теперішній час, втратив професійну працездатність у розмірі 80 % та його визнано особою з інвалідністю другої групи, безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки постійно відчуває головний біль, загальну слабкість, втому, порушення сну. Періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я не спостерігається.
Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, внаслідок отриманого професійного захворювання, тривалості праці позивача в шкідливих умовах, що перевищували нормативи, тільки на підприємстві відповідача, що потягло втрату працездатності, розмір втрати професійної працездатності, визнання його особою з інвалідністю другої групи, безстроково, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим скасовує рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Колегія суддів, враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування   моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.
Отже, колегія суддів обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди, виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, зважаючи на встановлення втрати професійної працездатності та групи інвалідності безстроково, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань, виходячи із засад розумності та справедливості, значний період роботи у відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, колегія суддів вважає необхідним визначити розмір компенсації у сумі 220 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди.
Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю. 
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позивачем позову та апеляційної скарги у загальному розмірі 5500,00 грн. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» про стягнення моральної шкоди заподіяну ушкодженням здоров`я під час виконання ним трудових обов`язків задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на користь  ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 220 000,00 (двісті двадцять тисяч) гривень 00 (нуль) копійок, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на користь держави судові витрати за подання позивачем позову та апеляційної скарги у розмірі 5500 (п`ять тисяч п`ятсот ) гривень 00 (нуль) копійок.
В іншій частині позову – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 07 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: