ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 380/6356/20 пров. № А/857/9602/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Большакової О. О., Кушнерика М. П.,
з участю секретаря судового засідання –    Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року у справі № 380/6356/20 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправними і скасування постанов,-

суддя в 1-й інстанції – Крутько О. В.,
час ухвалення рішення – 28.01.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 01.02.2021 року,

                                                                в с т а н о в и в:

Позивач – ФОП ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача – Головного управління Держпраці у Львівській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 19 березня 2020 року №ЛВ 5182/1553/НД/ФС-2, якою накладено штраф у розмірі 417300,00 грн та постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 19 березня 2020 року № ЛВ5182/1553/АВ/ФС-1, якою накладено штраф у розмірі 125190,00 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року позов задоволено. Скасовано постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 19 березня 2020 року № ЛВ 5182/1553/НД/ФС-2 прийняту ГУ Держпраці у Львівській області щодо  фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 . Скасовано постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 19 березня 2020 року № ЛВ 5182/1553/АВ/ФС-1 прийняту ГУ Держпраці у Львівській області щодо фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що під час проведення інспекційного відвідування позивачем не надано головному інспектору для ознайомлення інформацію, необхідну для інспекційного відвідування, тому у відповідності до п.16, п.18 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ЛВ5182/1553/НД від 20 грудня 2019 року та вимогу про надання документів № ЛВ5182/1553/НД/ПД від 20 грудня 2019 року. Крім того, в ході проведення інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_1 за адресою фактичного здійснення господарської діяльності, а саме: АДРЕСА_1 на робочому місці при виконанні трудових функцій було виявлено працівника ОСОБА_2 , яка в усних поясненнях наданих головному державному інспектору повідомила, що працює у ФОП ОСОБА_1 , жодних документів щодо оформлення трудових відносин з ОСОБА_3 в ході заходу державного контролю ФОП ОСОБА_1 надано не було, а тому має місце фактичний допуск працівника до роботи без укладення трудового договору оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, вважає, що управлінням повністю дотримано встановлену чинним законодавством процедуру проведення контрольного заходу та процедуру притягнення суб`єкта господарювання до фінансової відповідальності. Також, звертає увагу, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі №826/8917/17 визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2017 року №295 «Деякі питання реалізації статті 259 кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», однак оскаржуване рішення суду першої інстанції грунтується на законодавстві, яке втратило чинність, оскільки інспекціне відвідування у ФОП ОСОБА_1 проводилося відповідно до Порядку №823. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що оскільки редакція ст. 265 КЗпП України з 02 лютого 2020 року вже не передбачала такий вид відповідальності за вчинені позивачем порушення, як штраф у тридцятикратному та стократному розмірах мінімальної заробітної плати, тому прийняті відповідачем постанови із застосуванням норм законодавства, які втратили чинність на час їх прийняття, не можуть вважатися правомірними, а тому підлягають скасуванню. Звертає увагу, що відповідачем притягнуто позивача до відповідальності одночасно за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору та за недопущення до проведення інспекційного відвідування, однак ці факти є взаємовиключними, а тому не можуть застосовуватися одночасно. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 

Представник відповідача (апелянта) – Посисень І. Р. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Представник позивача – Пилип`як О. П. у судовому засіданні не погодилася з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що Головним управлінням Держпраці у Львівській області 12 грудня 2019 року видано наказ “Про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 ” № 2474-П та виписано направлення № 2474 від 12 грудня 2019 року для проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_1 , якими уповноважено на проведення інспекційного відвідування інспекторів праці Макара В. А. та Вовк Н. Я. у період з 16 грудня 2019 року по 27 грудня 2019 року.
17 грудня 2019 року головним державним інспектором здійснено вихід за адресою: м. Львів, вул. Патона, буд. 33. В ході проведення заходу державного контролю ФОП ОСОБА_1 було надано завірену копію свого паспорта для ідентифікації особи, а також повідомлено головного державного інспектора про надання решти документів у найкоротший строк.
20 грудня 2019 року відповідно до вимоги про надання документів № ЛВ5182/1553/НД/ПД зобов`язано ФОП ОСОБА_1 у строк до 10.00 год. 26 грудня 2019 року надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування.
20 грудня 2019 року Головним управлінням Держпраці у Львівській області складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ЛВ5182/1553/НД, яким зафіксовано неможливість проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 з підстав ненадання для ознайомлення книг, реєстрів та документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, їх завірених об`єктом відвідування копій або витягів.
19 березня 2020 року Головним управлінням Держпраці у Львівській області на підставі акта про неможливість проведення інспекційного відвідування № ЛВ5182/1553/НД, керуючись абзацом 7 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю (зі змінами, внесеними згідно з законом № 3694-12 від 15.12.93; в редакції закону № 77-VІІІ від 28.12.2014, зі змінами внесеними згідно із законами 734-VІІІ від 03.11.2015, № 1404 – VІІІ від 02.06.2016, № 1774- VІІІ від 06.12.2016, яка діяла на момент виявлення порушення (підписання акта інспекційного відвідування) прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЛВ5182/1553/НД/ФС-2, згідно з якою на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 417300 грн.
Крім того, 26 грудня 2019 року Головним управлінням Держпраці у Львівській області складено Акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю № ЛВ5182/1553/АВ, у якому вказано, що 17 грудня 2019 року здійснено вихід за місцем здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 , в ході якого встановлено, що на робочому місці при виконанні трудових функцій продавця води знаходиться працівник ОСОБА_2 , яка повідомила, що працює у ФОП ОСОБА_1 , що зафіксовано засобами відеофіксації. Зазначено, що в ході проведення інспекційного відвідування підприємцем не надано жодних документів, які б підтверджували, що зазначений працівник перебуває з ним у трудових відносинах, вказано про порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України, допущено до роботи працівника ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
19 березня 2020 року Головним управлінням Держпраці у Львівській області на підставі акта інспекційного відвідування № ЛВ5182/1553/АВ від 26 грудня 2019 року, керуючись абзацом 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, зі змінами, внесеними згідно з Законом № 3694-12 від 15.12.93; в редакції Закону № 77-VІІІ від 28.12.2014, зі змінами внесеними згідно із Законами 734-VІІІ від 03.11.2015, № 1404 – VІІІ від 02.06.2016, № 1774- VІІІ від 06.12.2016, яка діяла на момент виявлення порушення (підписання акта інспекційного відвідування) прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЛВ5182/1553/АВ/ФС-1, згідно з якої на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 125190 грн.
Позивач не погодився з прийнятими постановами та звернувся в суд з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірності винесення оскаржуваних постанов, оскільки для юридичної відповідальності підлягав застосуванню чинний закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього, та неможливістю одночасного застосування санкцій у межах однієї перевірки за недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні та за встановлене за результатами перевірки порушення щодо фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), а тому постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 19 березня 2020 року №ЛВ 5182/1553/НД/ФС-2 та від 19 березня 2020 року № ЛВ5182/1553/АВ/ФС-1 є протиправними та підлягають скасуванню.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Досліджуючи доводи  апеляційної скарги відповідача, які стосуються необґрунтованого  застосування судом першої інстанції  при вирішенні цієї справи Порядку №295 від 26 квітня 2017 року,  то колегія суддів зазначає, що Постановою КМ України №295 від 26 квітня 2017 року було затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі № 826/8917/17 визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2017 року № 295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Як наслідок обумовлений порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю визнаний нечинним з 14 травня 2019 року та не підлягав застосуванню до спірних правовідносин у період здійснення інспекційного відвідування позивача.
Таким чином, висновок суду першої інстанції, який стосується здійснення державного контролю відповідачем  у період 2020 року відповідно до Порядку №295 від 26 квітня 2017 року є таким, що не  відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права.
Разом з тим, колегією суддів встановлено, що застосування судом першої інстанції вказаного Порядку №295 у спірних правовідносинах не стало підставою для скасування оскаржуваної постанови відповідача про накладення штрафу на позивача.
При цьому, колегією суддів встановлено, що проведення  заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування позивача здійснено  відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці №81 1947 року “Про інспекцію праці у промисловості та торгівлі”, ратифікованої Законом України №1985-ІV від 08 вересня 2004 року та Конвенції Міжнародної організації праці №129 1969 року “Про інспекцію праці в сільському господарстві”, ратифікованої Законом України №1985 –ІV від 08 вересня 2004 року, ст.259 КЗпП України, підпункту 3 п.5, п.9 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою КМ України № 823 від 21 серпня 2019 року із змінами, постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96 «Про затвердження Положення про Державну службу України з питань праці», розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №929-р «Питання Державної служби з питань праці», наказу Міністерства соціальної політики України від 18 серпня 2017 року №1338, Положення про Головне управління Держпраці у Львівській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань праці від 03 серпня 2018 року №84.
Щодо решти доводів апеляційної скарги, які стосуються суті виявлених порушень та наявності підстав для винесення оскаржуваних постанов про накладення штрафу від 19 березня 2020 року, то колегія суддів зазначає наступне.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України від 05 квітня 2007 року №877-V “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності”.
Згідно зі ст.1 цього Закону державний нагляд (контроль) діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
Ч.4 ст.2 вищезазначеного Закону передбачає, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (об`єкт відвідування), з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 року№ 1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 року№ 1986-IV, та Законом України “Про основі засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності” визначається Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 №823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю", якою затверджений Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (порядок №823).
Відповідно до змін, внесених до Порядку №823 Постановою Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року №1132, цей Порядок регулює особливості здійснення інспекційних відвідувань лише з питань виявлення неоформлених трудових відносин.
Разом з тим, ч.2 ст. 4 Закону №877 встановлено, що у разі, якщо суб`єкт господарювання на відповідний плановий період включений до планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) одночасно кількох органів державного нагляду (контролю), відповідні планові заходи здійснюються органами державного нагляду (контролю) комплексно - одночасно всіма органами державного нагляду (контролю), до планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) яких включено суб`єкта господарювання. Здійснення заходів державного нагляду (контролю) різними органами державного нагляду (контролю) з одного й того самого питання заборонено.
Згідно з п. 3 Порядку № 509 справа про накладення штрафу розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому – сьомому пункту 2 цього Порядку.
Відповідно до п.4 Порядку № 509 під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.
За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому – сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.
Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або вручається його представникові, про що на примірнику робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого суб`єкта господарювання або роботодавця чи їх представника. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка.
Ст.259 КЗпП України передбачає, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.
Посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством (ч.1 ст. 265 КЗпП).
Згідно з абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України (у редакції чинній на час проведення інспекційного відвідування) юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Відповідно до абз.6 та абз.7 ч.2 ст.265 КЗпП України (у редакції чинній на час проведення інспекційного відвідування) юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; вчинення дій, передбачених абзацом шостим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у стократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.
Разом з тим, згідно з абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України (у редакції на дату застосування штрафу) юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.
Зі змісту абз.7 та абз. 8 ч.2 ст.265 КЗпП України (у редакції на дату застосування штрафу) вбачається, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; вчинення дій, передбачених абзацом сьомим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у шістнадцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.
Як вбачається з матеріалів справи, у період з 17 грудня 2019 року по 26 грудня 2019 року інспектором праці Макаром В. А. здійснено фактичну перевірку (інспекційне відвідування) фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання законодавства про працю в частині укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), про що складено акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю № ЛВ5182/1553/АВ від 26 грудня 2019 року. За наслідками інспекційного відвідування встановлено наявність порушення ФОП ОСОБА_1 вимог частин 1, 3 ст. 24 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України №413. Разом з тим, у межах цієї перевірки також складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ЛВ5182/1553/НД від 19 березня 2020 року, яким зафіксовано неможливість проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 з підстав ненадання для ознайомлення книг, реєстрів та документів, ведення яких передбачено законодавством про працю. 
При цьому, постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ5182/1553/НД/ФС-2 від 19 березня 2020 року Головним управлінням Держпраці у Львівській області на підставі абзацу 7 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю у редакції, яка діяла на момент виявлення порушення (підписання акта інспекційного відвідування) застосовано до позивача штраф у розмірі 417300 грн. (у стократному розмірі мінімальної заробітної плати).
Постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЛВ5182/1553/АВ/ФС-1 від 19 березня 2020 року Головним управлінням Держпраці у Львівській області на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю у редакції, яка діяла на момент виявлення порушення (підписання акта інспекційного відвідування) застосовано до позивача штраф у розмірі 125190 грн (у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати).
Разом з тим, як правильно зазначено судом першої інстанції, відповідачем при визначенні розміру штрафу позивачу не враховано, що Законом України “Про внесення змін до КЗпП України” від 12 грудня 2019 року №378-ІХ до ст.265 КЗпП України внесено зміни, якими, зокрема, суттєво зменшено штрафи за порушення законодавства про працю. Закон України “Про внесення змін до КЗпП України” від 12 грудня 2019 року №378-ІХ з оновленими розмірами штрафів діє з 02 лютого 2020 року.
Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), зазначив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
Відповідно до цього ж рішення Конституційного Суду України дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалася лише в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України та інші). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.
У рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року №6-рп/2000 зазначено, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.
У рішенні від 02 липня 2002 року №13-рп/2002 Конституційний Суд України повторив раніше викладені положення попередніх рішень, зокрема те, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп), і не поширюється на правовідносини, які виникли й закінчилися до набуття такої чинності (рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 року № 3-рп).
Відповідно до ст.50 ЦК України фізична особа з повною цивільною дієздатністю має право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом
Згідно зі ст.51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин
Отже, статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється підприємцями з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Тобто, фізична особа-підприємець одночасно має ознаки фізичної та юридичної особи. 
З врахуванням наведеного вище, як правильно зазначено судом першої інстанції, до цих правовідносин необхідно застосувати правило пріоритету норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням, вважаючи позивача у першу чергу фізичною особою.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання законодавства про працю, оформлення трудових відносин з працівниками проведено у період з 17 грудня 2019 року по 26 грудня 2019 року.
Разом з тим, на момент розгляду справи про накладення штрафу та винесення оскаржуваних постанов- 19 березня 2020 року стаття 265 КЗпП України передбачала штраф за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження (абз.2 ч.2 ст. 265 КЗпП) та за недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; вчинення дій, передбачених абзацом сьомим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у шістнадцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення (абз.7 та абз.8 ч.2 ст. 265 КЗпП). 
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що за порушення, яке виявлено інспектором ГУ Держпраці у Львівській області у період з 17 грудня 2019 року по 26 грудня 2019 року під час фактичної перевірки позивача, до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 станом на 19 березня 2020 року (дата винесення оскаржуваних постанов про накладення штрафу) не міг бути застосований такий вид реагування, як накладення штрафу у розмірі 417300 грн (у стократному розмірі мінімальної заробітної плати за порушення передбачене абз.7 ч.2 ст.265 КЗпП) та у розмірі 125190 грн (у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати за порушення передбачене абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП), тобто у спірних правовідносинах з метою кваліфікації порушення підлягав застосуванню закон, який діяв на час вчинення дії, якій надається юридична оцінка, разом з тим, для юридичної відповідальності підлягав застосуванню чинний закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.
Оскільки редакція ст.265 КЗпП України з 02 лютого 2020 року вже не передбачала такий вид відповідальності за вчинені позивачем порушення як штраф у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати та стократному розмірі заробітної плати, тому прийняті відповідачем постанови із застосуванням норм законодавства, які втратили чинність на час їх прийняття, не можуть вважатися правомірними, а тому підлягають скасуванню.
Крім того, що стосується складеного відповідачем акту про неможливість проведення інспекційного відвідування від 20 грудня 2019 року та накладеного на позивача штрафу за створення перешкод у діяльності головного державного інспектора ГУ Держпраці у Львівській області при здійсненні заходу державного контролю на предмет додержання вимог законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин, необхідно вказати, що недопущення до проведення перевірки та створення перешкод у її проведенні є активною дією суб`єкта господарювання. Разом з тим, позивач чи його працівники не створювали перешкод у проведенні перевірки і така була проведена головним державним інспектором ГУ Держпраці у Львівській області за наявними документами та враховуючи встановлені під час перевірки обставини, про що складено акт інспекційного відвідування. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість одночасного застосування санкцій у межах однієї перевірки за недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні (абз.7 ч.2 ст.265 КЗпП) та за встановлене за результатами перевірки порушення щодо фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) (абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України).
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи  у їх сукупності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено правомірності винесення оскаржуваних постанов, оскільки для юридичної відповідальності підлягав застосуванню чинний закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього, та неможливістю одночасного застосування санкцій у межах однієї перевірки за недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні та за встановлене за результатами перевірки порушення щодо фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), а тому постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 19 березня 2020 року №ЛВ 5182/1553/НД/ФС-2 та від 19 березня 2020 року № ЛВ5182/1553/АВ/ФС-1 є протиправними та підлягають скасуванню.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                         п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року  у справі № 380/6356/20 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 11 жовтня 2021 року.