Ухвала
Іменем України
 
05 жовтня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 757/57600/18-ц
провадження № 61-15442ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року у складі судді Соколова О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» або Банк), в якому просила стягнути з відповідача на свою користь: 12 104,28 дол. США основу суму заборгованості за договором банківського вкладу; 13 417,51 дол. США нарахованих відсотків по договору за період з 13 жовтня 2007 року по 10 листопада 2018 року.
Позов обґрунтовано тим, що 12 жовтня 2007 між сторонами укладено депозитний договір № SAMDN25000700282960 Вклад (Стандарт), за умовами якого ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок №  НОМЕР_1 суму у розмірі 12 104,28 дол. США.
 
Вказувала, що за умовами укладеного договору на внесені кошти нараховується 10 % річних. Зазначала, що у зв`язку із припиненням функціонуванням банківських відділень ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році, її рахунок було безпідставно заблоковано та припинено нарахування відсотків.
 
Посилалася на те, що 06 листопада 2018 року вона звернулася до Банку з письмовою заявою до банку з вимогою про розірвання договору, яка отримана відповідачем 08 листопада 2018 року, проте відповіді останній не надав.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу №SAMDN25000700282960 (Стандарт) від 12 жовтня 2007 року у розмірі 25 521,79 дол. США. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави судовий збір у сумі 704,80 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, відповідач, не повертаючи кошти, які належать на праві власності позивачу, порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Протоколу № 1, підписаного і ратифікованого Україною, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу у розмірі 12 104,28 дол. США та суму відсотків у розмірі 12 700,08 дол. США. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
 
Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції не перевірив доводів відповідача щодо вірного нарахування відсотків.
 
АТ КБ «ПриватБанк» у вересні 2021 року звернулося засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року у вищевказаній справі, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження.
 
Касаційну скаргу заявник обґрунтовує тим, що 17 листопада 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу, зокрема за укладеним з позивачем договором депозиту, а тому новим боржником за цим договором є фінансова компанія, із позовом до якої позивач не зверталася, тому у судів відсутні підстави для задоволення позову до Банку, оскільки він є неналежним відповідачем. 
 
Підставою касаційного оскарження суд апеляційної інстанції зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності таких судових рішень.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та Банком укладено депозитний договір № SAMDN25000700282960 (вклад «Стандарт»), відповідно до умов якого вкладник передає, а Банк приймає грошові кошти в сумі 12 104,28 дол. США, на строк 12 місяців, зі сплатою 10 % річних.
На виконання умов вказаного договору, позивач внесла на депозитний рахунок №  НОМЕР_1 суму у розмірі 12 104,28 дол. США, що підтверджується квитанцією.
У зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та міста Севастополя у 2014 році, рахунок позивача заблоковано та припинено нарахування відсотків.
06 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася з письмовою заявою до Банку про розірвання договору, яка була отримана відповідачем 08 листопада 2018 року, проте відповіді Банк не надав.
Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Відповідно до пункту 2.1 Положення грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.
Пунктом 2.9 указаного Положення передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.
Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту.
Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що не повертаючи грошові кошти за вимогою ОСОБА_1 , Банк не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавив вкладника права користуватись належним йому майном.
Установивши вищезазначені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 коштів за договором вкладу.
Колегія суддів враховує, що АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі не оспорює укладення між ним та позивачем договору вкладу та розмір стягнутої з нього заборгованості за вкладом, а наголошує на тому, що він є неналежним відповідачем у справі.
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Однак доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з посиланням на те, що 17 листопада 2014 року Банк уклав договір з ТОВ «ФК «Фінілон», відповідно до якого останнє стало боржником за спірним договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки Банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника ОСОБА_1 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.
Посилання заявника на те, що заміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від ОСОБА_1 жодних письмових заперечень на адресу Банку не надходило, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 757/61159/19-ц (провадження № 61-14467св20).
Доводи касаційної скарги про застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц, є необґрунтованими, оскільки в наведених справах висновки викладені з урахуванням подання позову до неналежних відповідачів, у той час, як у справі, яка переглядається судом касаційної інстанції, ОСОБА_1 звернулася до суду до належного відповідача АТ КБ «ПриватБанк».
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Таким чином, відсутні підстави для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Судами повно та всебічно з`ясувовано обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права та ухвалено судові рішення відповідно до висновків викладених у постановах Верховного Суду.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик