Справа № 344/14313/20 
Провадження № 22-ц/4808/1610/21 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.,
               суддів:                        Бойчука І.В., Томин О.О.,
               з участю секретаря                Пацаган В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 13 вересня 2021 року, у складі судді Бабій О.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення. Позов мотивувала тим, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.03.2008 року по 10.01.2020 року, але подружнє життя не склалось, тому шлюб між ними розірвано. 
За час перебування у шлюбі 17.11.2015 року ними придбано квартиру АДРЕСА_1 . Спір щодо поділу майна перебуває на розгляді в Івано-Франківському міському суді.
13 жовтня 2020 року позивачка разом із сином не змогла потрапити до квартири, оскільки відповідач змінив вхідні замки до дверей та не впустив позивачку та сина до квартири. Відповідач повідомив, що квартира належить йому де він хоче там проживати разом з новою сім`єю. 
Позивачка разом із сином на даний час орендують квартиру, іншого житла в них немає, відповідач перешкоджає позивачу та сину користуватися квартирою, яка є їх спільною сумісною власністю. 
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 вересня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення - задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою, шляхом вселення ОСОБА_3 з сином   до квартири та надання їй ключів від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по оплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду необґрунтованим та незаконним.
Зазначає, що спірна квартира АДРЕСА_1 , яку позивачка просить визнати спільною сумісною власністю у справі №344/8182/19, не відповідає критеріям спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, частина коштів за придбану квартиру в сумі 192148,62 грн оплачена матір`ю відповідача ОСОБА_4 , з яких 113714 грн оплачено до укладення шлюбу між позивачем і відповідачем. Інша частина коштів в сумі 255850 грн була позичена відповідачем у своєї матері для виплати остаточної суми за придбану квартиру. Твердження позивачки про те, що вона приймала участь в придбанні квартири і вносила регулярні щомісячні платежі не відповідає фактичним обставинам і не підтверджено доказами.
Спірна квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю і є особистою приватною власністю відповідача, а відтак у позивачки відсутні правові підстави для усунення перешкод у користуванні чужим майном.
Позов про вселення позивачка обґрунтовує тим, що вона є колишнім членом сім`ї власника квартири, а відтак має право на проживання в спірній квартирі. Разом з тим, член сім`ї власника житла користується таким житлом на умовах сервітуту в порядку статті 405 ЦК України і у випадку розірвання шлюбу втрачає право на користування житлом згідно з положеннями статті 406 ЦК України.
Вважає, що позиція суду першої інстанції щодо презумпції спільності майна подружжя не відповідає позиції самої позивачки та обставинам справи. В поданому до суду у травні 2019 року позові у справі 344/8182/19 ОСОБА_3 просить визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя і визнати за нею право власності на Ѕ квартири. Відсутні підстави вважати квартиру спільною сумісною власністю подружжя до ухвалення з цього приводу рішення суду.
Крім того, судом не дано оцінку письмовим доказам на підтвердження того, що позивачка має у власності інше житло.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що положення СК України передбачають презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, а тому до вирішення справи про поділ майна, співвласники мають рівні права на користування цим майном без будь-яких обмежень, а отже вимоги позивачки про усунення їй перешкод у користуванні майном подружжя є обґрунтованими. 
У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 підтримав вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити в силі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка як співвласник квартири АДРЕСА_1 , особа, як зареєстрована за вказаною адресою, мала та на даний час має право користуватися своїм майном, а відповідач не вправі самостійно, без її згоди змінювати вхідні замки та не допускати її разом із малолітнім сином ОСОБА_6 до квартири.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.03.2008 року по 10.01.2020 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення суду про розірвання шлюбу (а.с.7, 11-12).
Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.8).
На даний час на розгляді в суді перебуває позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виключення відомостей про батька з актового запису, що підтверджується копією постанови Верховного суду від 31.03.2021 року (а.с.81-92).
За час перебування у шлюбі 17.11.2015 року відповідачем набуто у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.9-10).
На даний час в провадженні Івано-Франківського міського суду перебуває спір між сторонами про поділ спільного майна подружжя, зокрема квартири АДРЕСА_1 . (а.с.15).
Встановлено, що позивачка вважає квартиру спільною сумісною власністю та такою що підлягає поділу між сторонами, натомість відповідач посилається на те, що квартира є його особистою власністю, тому позивачка не має права користуватися квартирою та проживати в ній.
13 жовтня 2020 року позивачка зверталась до поліції із заявою про те, що її колишній чоловік ОСОБА_1 не пускає її та сина в квартиру, яка є їх спільною власністю (а.с.16).
Також постановою судді Івано-Франківського міського суду від 01.12.2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с.55).
Постановою судді Івано-Франківського апеляційного суду від 28.12.2020 року встановлено, що 13.10.2020 року ОСОБА_1 не допустив ОСОБА_3 з малолітньою дитиною до квартири та поміняв вхідні замки. Судом встановлено, що ОСОБА_3 та дитина буди позбавлені права проживати та користуватися квартирою.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до положень ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 464/7011/16-ц.
Відповідно до положень статей 63, 65 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 
В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що 13 жовтня 2020 року вона не змогла потрапити до квартири, оскільки відповідач ОСОБА_8 без попередження змінив замок вхідних дверей та не дав їй ключі.
Вказані обставини підтверджені зверненням позивачки до поліції, постановою про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності та фактично не заперечуються представником відповідача.
Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Суд вірно зазначив, що вчинивши такі дії по відношенні до позивачки відповідач таким чином позбавив права на житло свого малолітнього сина ОСОБА_9 , місцем реєстрації якого є місце проживання та реєстрації його матері ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
З огляду на встановлені обставини, суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивачки про зобов`язання відповідача усунути їй перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення та надання їй ключів від вхідних дверей до спірної квартири. 
Посилання апелянта на те, що спірна квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю і є особистою приватною власністю відповідача, а відтак у позивачки відсутні правові підстави для усунення перешкод у користуванні чужим майном, не заслуговують на увагу, оскільки обставини щодо визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 є предметом дослідження у справі щодо поділу майна колишнього подружжя, а тому до ухвалення рішення по даній справі, суд першої інстанції правильно зазначив про презумпцію спільності майна подружжя, згідно якого майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, на кого таке майно зареєстровано. 
З огляду на зазначене не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що суд не дослідив письмові докази на підтвердження того, що позивачка має у власності інше житло.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті та ухвалив судове рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін. 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 13 вересня 2021 року – без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 листопада 2021 року.

Головуюча                                                        О.В. Пнівчук
Судді:                                                                І.В. Бойчук
                                                               О.О. Томин