П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/9040/21
Провадження № 22-ц/4815/1304/21

Головуючий у Рівненському міському суді
Рівненської області: суддя Ковальов І.М.
Час, дата і місце проголошення рішення суду 
першої інстанції (вступна і резолютивна частини):
об 11 год. 33 хв. 30 червня 2021 в м. Рівне 
Дати складення повного текст: не зазначено

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий суддя: Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про стягнення коштів за невиконання грошового зобов`язання,
в с т а н о в и в :
       У травня 2021 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – ГУ ПФУ) про стягнення коштів за невиконання грошового зобов`язання. Мотивуючи свої вимоги, покликався на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року в справі №460/945/19, яким було визнано протиправним та скасовано рішення Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (далі – РОУ ПФУ) про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 №23/06-30 від 12.03.2019; зобов`язано його призначити ОСОБА_1 пенсію відповідно до вимог ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 05 грудня 2018 року. Згідно з повідомленням ГУ ПФУ на виконання судового рішення проведено відповідний перерахунок пенсії за віком ОСОБА_1 з 05.12.2018, а сума невиплаченого боргу за період з 05 грудня 2018 року по 25 вересня 2019 року (до набрання судовим рішенням законної сили – 26 вересня 2019 року) становить 22 246,03 грн. Проте виплачено спірну пенсію було лише 06 квітня 2021 року, а тому позивач вважав, що має право на стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди за несвоєчасне виконання відповідачем обов`язку із виплати пенсії. 
       З наведених спонукань просив стягнути на свою користь з відповідача грошові кошти в розмірі 8 107,30 грн. за невиконання грошового зобов`язання (які складаються з: суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з грудня 2018 року по березень 2021 року в розмірі 3 648,35 грн., трьох процентів річних в розмірі 1 557,83 грн. та пені за період з 05 квітня 2020 року по 05 квітня 2021 року в розмірі 2 901,12 грн.); 7 000,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди та понесені судові витрати у справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 908 грн. та витрати за надану правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.
       Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
       Стягнуто з ГУ ПФУ на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 8 107,30 грн. за невиконання грошового зобов`язання, 1 000,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди та понесені судові витрати у справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн. та витрати за надану правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.
       На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 

       На її обґрунтування зазначав про свою незгоду із розмірами відшкодованої моральної шкоди, а також понесених витрат на правничу допомогу. Вказував, що судом залишено без уваги те, що неправомірні дії відповідача з приводу виплати пенсії на підставі рішення суду були триваючими і з приводу таких дій позивач був госпіталізований та довгий час відновлював своє здоров`я. Тому стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 грн. є непропорційним пережитим обставинам. З приводу відшкодування витрат на правничу допомогу, зазначав, що при вирішенні відповідного питання не підлягали врахуванню принципи співмірності понесених витрат до задоволених позовних вимог. Також не погодився з твердженнями суду, що справи про стягнення коштів за невиконання грошового зобов`язання не є складними, адже на складання позовної заяви, здійснення розрахунків інфляційних втрат, трьох відсотків річних і пені адвокатом витрачено значну кількість часу. 
       З викладених міркувань ОСОБА_1 просив змінити рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди та витрат на оплату правничої допомоги та стягнути на свою користь з відповідача 7 000 грн. моральної шкоди та 5 000 грн. за надану правничу допомогу. 
       У поданому відзиві відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. При цьому посилався на його законність і обґрунтованість, а тому й відсутність підстав для скасування.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги. 
       Судом з`ясовано, і ці обставини сторонами визнаються і не оспорюються, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року в справі №460/945/19 визнано протиправним та скасовано рішення РОУ ПФУ про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 №23/06-30 від 12 березня 2019 року та зобов`язано його призначити позивачу пенсію відповідно до вимог ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 05 грудня 2018 року (а.с. 6-9).
       Постановою колегії суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року №857/6672/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року в справі №460/945/19 – без змін (а.с. 10-18). Тобто судове рішення набрало законної сили.
       З повідомлення ГУ ПФУ від 23 грудня 2020 року 9623-9667/С-03/8-1700/20 вбачається, що 29 серпня 2019 року на виконання рішення суду ОСОБА_1 призначено пенсію за віком відповідно до вимог ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а сума невиплаченого боргу за період з 05 грудня 2018 року по 25 вересня 2019 року (до набрання судовим рішенням законної сили – 26 вересня 2019 року) становить 22 246,03 грн (а.с. 19-21). 
       З виписки з карткового рахунку позивача видно, що вказані грошові кошти виплачено йому лише 06 квітня 2021 року (а.с. 22).
       Спірні правовідносини виникли з приводу реалізації права ОСОБА_1 на стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат, пені та відшкодування моральної шкоди за несвоєчасне виконання відповідачем обов`язку із виплати пенсії.
       Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.        За вимогами ч.1 ст. 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
       Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
       Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
       Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи
       Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
       Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є:, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (ст. 19 ЦПК України).
       Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.
       Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у т.ч. на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (ч.1, п. 1 ч.2 ст. 19 КАС України).
       Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
       До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, від 05 травня 2020 року № 761/218908/16-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми парва до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Окрім іншого, у пункті 7 ч.1 ст. 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
       Зміст поняття "публічно-владні управлінські функції" полягає в наявності у суб`єкта суспільно необхідних для невизначеного або певного кола осіб повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а "управлінські функції" - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.
       Відтак до справ адміністративної юрисдикції віднесені, зокрема, публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення та/або спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень тощо.
       Аналогічні висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17.
       З наведеного вбачається, що визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання тощо.
       Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним (ст. 124 Конституції України, норми процесуального законодавства).
       Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.
       Зокрема, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати), не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
       Отже, спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у т.ч. після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.
       Нарахування інфляційних втрат на суму боргу і три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, адже виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
       Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.
       Крім цього, у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України, дійшла висновку, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат і трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 зазначено, що враховуючи акцесорний характер визначених ст. 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.
       З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 пред`явлено вимоги про стягнення на свою користь з ГУ ПФУ на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат і трьох процентів річних.
       На обґрунтування позову посилався на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року, що набрало законної сили, яким зобов`язано відповідача призначити позивачу пенсію відповідно до вимог ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
       Тому у зв`язку з характером цих правовідносин і зважаючи на зміст їхніх прав та обов`язків, суб`єктний склад, колегія суддів дійшла висновку, що справа за позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України також підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
       Оскільки правовідносини, які виникли між сторонами, є публічно-правовими та вимогу про відшкодування моральної шкоди та стягнення пені пред`явлено в одному провадженні з позовом про стягнення грошових коштів за акцесорним публічно-правовим зобов`язанням, тому такі вимоги підлягають вирішенню також за правилами адміністративного судочинства. 
       Зазначені правові висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16, постановах Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 638/1620/20, 28 липня 2021 року у справі № 335/5689/20, 01 липня 2021 року у справі № 335/6726/20. 
       Отже, ураховуючи, що зміст правовідносин сторін у справі, яка переглядається, є похідними від основного спору щодо призначення пенсії, який має публічно-правовий характер, то цей спір підвідомчий не загальному суду (цивільне судочинство), а адміністративній юрисдикції.
       Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
       Згідно із ч. 4 ст. 377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. 
       Підставою для скасування судового рішення повністю з закриттям провадження у справі відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України є порушення правил юрисдикційності спору цивільному судочинству, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
       Керуючись ст. ст. 374, 377, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
       Скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2021 року. 
       Провадження у справі закрити. 
       Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає вирішенню Рівненським окружним адміністративним судом Рівненської області, а Рівненський апеляційний суд за його заявою вправі передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
       Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

       
Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                                        С.В. Боймиструк
                                                                               
                                                                       Н.М. Ковальчук