Ухвала
 
15 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 937/8179/19
провадження № 61-18404ск21
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування», третя особа - ОСОБА_2 про захист прав споживачів.
 
Позивач зазначала, що 06 березня 2019 року між нею та ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» було укладено договір страхування наземного транспорту № 76/19-Т/ЗП15. Страхувальником та вигодонабувачем за договором є вона - ОСОБА_1 . Предметом договору є її майнові інтереси, пов`язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням наземним транспортним засобом марки Mercedes-Вenz GLE 250, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Умовами договору передбачено страхові ризики, страхова сума. 
 
Позивач вказувала, що 02 червня 2019 року трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Mercedes-Вenz GLE 250, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримав механічні пошкодження. На підставі рахунку, виставленого рекомендованою відповідачем станцією технічного обслуговування від 11 червня 2019 року за № СЧ-0001539 розмір збитків, завданих внаслідок пошкодження транспортного засобу визначено у розмірі  449 589,43 грн. Вартість послуг з транспортування автомобіля до вказаної відповідачем спеціалізованої станції становила 7 862,40 грн. 
 
Після настання дорожньо-транспортної пригоди на виконання вимог договору страхування ОСОБА_1 протягом 3-х робочих днів письмово сповістила страховика шляхом надання відповідного повідомлення про страховий випадок. 
 
Листом ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» від 12 вересня 2019 року № 120919-02893/К/У ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із відсутністю правових підстав. 
 
Враховуючи викладене позивач просила стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 457 451,83 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. 
 
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2021 року, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року, позов задоволено частково.
 
Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту від 06 березня 2019 року № 76/19-Т/ЗП15 в розмірі 457 451,83 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
12 листопада 2021 року Мамедова І. Р. , яка діє від імені ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування», звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року в зазначеній вище справі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
 
Відповідно до пунктів 1, 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Предметом спору в цій справі є вимоги про захист прав споживачів.
 
Ціна позову у даній справі станом на 01 січня 2021 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 567 500 грн) та становить 457 451,83 грн, а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.
 
Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також дана справа має виняткове для нього значення.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення для нього не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки він не навів достатніх обґрунтувань доводів, які б їх підтверджували, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції. 
 
Доводи щодо порушення судами попередніх інстанцій, внаслідок ухвалення оскаржуваних рішень, формування єдиної правозастосовчої практики не дають підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки заявником не наведено даних щодо фундаментального значення цього питання.
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
 
Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
 
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
 
Таким чином, обставин, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, Верховним Судом у цій справі не встановлено.
 
Сама по собі незгода заявника із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для відкриття касаційного провадження.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 5 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             А. І. Грушицький

                                                                                                                  В. С. Висоцька

                                                                                                                  І. В. Литвиненко