Ухвала
 
29 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 2-4155/07
провадження № 61-1193св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач),  Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ),
відповідач - Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» в особі Одеської регіональної філії, Одеська міська рада, Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» в особі Одеської регіональної філії (далі - ЦДЗК), за участю третіх осіб: Одеської міської ради, Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради, про відшкодування моральної шкоди.
У березні 2007 року ОСОБА_1 звернулася з уточненим позовом до ЦДЗК, Одеської міської ради, Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради про визнання неправомірними дій та визнання права власності на земельну ділянку.
Позовна заява мотивована тим, що вона є пенсіонером, 1936 року народження, дитиною війни за визначенням Закону України «Про соціальний захист дітей війни». У листопаді 2005 року вона на підставі статті 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» зверталась до Одеської міської ради з клопотанням про передачу їй вільної земельної ділянки площею 1000 кв. м, розташованої за вказаною вище адресою, а також до ЦДЗК з проханням розробити проект землеустрою для відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва та обслуговування житлового будинку, проте отримала відмову.
Просила визнати дії Одеської міської ради та дії ЦДЗК щодо відмови передати їй у власність земельну ділянку площею 1000 кв. м, яка знаходиться за адресою:   АДРЕСА_1 незаконними та такими, що обмежують її права на отримання вищевказаною ділянки, а також просила визнати за нею право власності на вільну земельну ділянку, зобов`язавши ЦДЗК видати відповідний державний акт на право власності на земельну ділянку.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року позов задоволено. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 1000 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд. 
Зобов`язано ЦДЗК зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 1000 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, та видати відповідний державний акт на право власності на землю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач має право на визнання за нею прав на земельну ділянку, яка є вільною від прав третіх осіб, є придатною для такого цільового використання, про яке просить позивачка. Встановивши наявність у позивача права на відповідну земельну ділянку, виявивши дії відповідачів, що перешкоджають реалізації права громадянина України на отримання земельної ділянки у власність за наявності передбачених законом підстав, суд, на його думку, мав визначити порядок і спосіб захисту порушеного (невизнаного) права, задовольнивши позов про визнання за позивачем права власності на відповідну земельну ділянку та зобов`язавши відповідний державний орган видати їй правовстановлюючі документи.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції Головне управління Держгеокадастру в Одеській області у червні 2019 року звернулося до суду з апеляційною скаргою.
Постановою Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у позові.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема, про передачу земельних ділянок у власність. При цьому у разі, якщо буде встановлено, що орган влади діяв неправомірно та без правових підстав відмовляється передати у власність земельну ділянку, якщо для цього є правові підстави, суд може лише зобов`язати його розглянути це питання у встановленому Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтями 118, 122 ЗК України порядку;
враховуючи, що Головне управління Держгеокадастру в Одеській області участі у справі не приймало і приймати не могло, оскільки було створене після ухвалення оскаржуваного рішення суду шляхом численних реорганізацій відповідних державних органів, і суд першої інстанції фактично прийняв на себе функції органів місцевого самоврядування, колегія суддів дійшла до висновку, що таке судове рішення не може залишатися в силі, оскільки рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року порушує не лише матеріальні права особи, яка подала апеляційну скаргу, який не приймав участі у розгляді справи, а й його процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2020 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції, зупинено дію постанови суду апеляційної інстанції, надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу. 
У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Касаційна скарга мотивована тим, що відкриваючи апеляційне провадження, суд порушив баланс між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, порушив вимоги статті 297 ЦПК України 2004 року, суд не взяв до уваги, що Головне управління Держгеокадастру в Одеській області не зазначили в скарзі, які саме питання їх про права, свободи та інтереси та обов`язки були вирішені судом першої інстанції; протягом 12 років після ухвалення рішення позивач тричі зверталася до Головне управління Держгеокадастру в Одеській області щодо спірної земельної ділянки, а тому управлінню було відомо про наявність рішення суду першої інстанції.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
На підставі пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження  у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2021 року справа № 2-3887/2009 за позовом ОСОБА_3 до Львівського міського відділу Львівської регіональної філії Центру державного земельного кадастру, Львівського міського управління земельних ресурсів про визнання права власності на спадщину передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини третьої, п`ятої статті 403 ЦПК України.
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що в судовій практиці існують різні підходи щодо застосування норм ЦПК України та ГПК України у відповідній редакції, якими визначаються строки апеляційного оскарження судових рішень, ухвалених до 15 грудня 2017 року: в одних випадках суди застосовують процесуальні норми, які були чинними станом на момент ухвалення судом першої інстанції судового рішення, в інших - визнають, що застосуванню підлягають процесуальні норми в редакції, яка діяла безпосередньо перед набранням чинності ЦПК України та ГПК України в новій редакції на підставі Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ.
Так, висновки, викладені у постановах Верховного Суду свідчать про різний підхід до застосування Верховним Судом пункту 13 «Перехідні положення» ЦПК України та ГПК України, а також присічного річного процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення прокурором, органом державної влади чи органом місцевого самоврядування (поновлення строку на апеляційне оскарження), визначення редакції процесуального закону, який підлягає застосуванню при поданні після 15 грудня 2017 року апеляційної скарги на судові рішення, ухваленні до 15 січня 2012 року.
Без відступлення від висновків щодо застосування статей 294, 297 ЦПК України 2004 року та статті 93 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), висловлених Верховним Судом у складі колегій суддів Касаційного господарського суду в постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 13/197-10, а також без уточнення висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05 (провадження № 14-262цс19), правильно сформувати правову позицію у справі № 2-3887/2009  неможливо.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 24 березня 2021 року справу № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) прийнято до розгляду.
У справі, яка переглядається, правовідносини є подібними з тим, що є предметом спору у справі № 2-3887/2009, оскільки вирішення спору залежить від застосування статей 294, 297 ЦПК України 2004 року.
За таких обставин, з огляду на пункт 10 частини першої статті 252 ЦПК України, Верховний Суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №  2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21).
Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтями 260, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Зупинити касаційне провадження у справі № 2-4155/07 за позовом  ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» в особі Одеської регіональної філії, Одеської міської ради, Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради про визнання неправомірними дій та визнання права власності на земельну ділянку до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21).
Ухвала оскарженню не підлягає.
  Головуючий  	  І. М. Фаловська 	
  Судді:	  В. М. Ігнатенко     С. О. Карпенко     С. Ю. Мартєв      В. А. Стрільчук