ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9935/21 Справа № 185/2052/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року                                                                м. Дніпро
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
       В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно договору № б/н від 22 жовтня 2007 року відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
       У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 25 лютого 2021 року заборгованість за кредитним договором склала – 20 297,77 грн, з якої 7 549,28 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 12 748,49 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2021 року у задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовлено у повному обсязі.
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішенням, яким позовні вимоги задовольнити.
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.
       Судом першої інстанції встановлено, що 22 жовтня 2007 року відповідач звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, а саме грошових коштів, у зв`язку із чим підписав анкету-заяву № б/н, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, базова процентна ставка узгоджена 3 % на місяць з розрахунку 360 днів у році згідно довідки про умови кредитування.
       З вищевказаної анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифи складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
       До кредитного договору банк додав Витяг з тарифів обслуговування кредитки «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: аАрхів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.
       Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом 25 лютого 2021 року заборгованість за кредитним договором склала – 20297,77 грн, з якої 7549,28 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 12 748,49 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
       Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість за відсотками, які нараховані на залишок простроченої заборгованості за кредитом, нараховані, за період з 01.04.2015 року по 25.02.2021 року не підлягають задоволенню, оскільки нараховані у розмірі 42%, 43,2%, що є більше від обумовленої договором процентної ставки. Вимоги в частині стягнення тіла кредиту та відсотки, які нараховані на залишок простроченої заборгованості за кредитом, нараховані, за період з 22.10.2007 року по 31.03.2015 року, не підлягає задоволенню, оскільки вказана сума заборгованості є меншою ніж сума стягнута з відповідача у примусовому порядку для погашення заборгованості за вказаним кредитом. 
       Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновами суду першої інстанції. 
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
       Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
       За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
       Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
       Так, у анкеті-заяві зазначено: вид картки: Універсальна; Валюта: гривня; Кредитний ліміт: 600 грн; Базова процентна ставка 3 % в місяць на залишок заборгованості.
       Тобто, із зазначеної анкети-заяви, яка підписана відповідачем, вбачається, що сторони погодили розмір процентів за користування кредитом.
       Згідно розрахунку, наданого банком, який не спростовувався відповідачем, заборгованість по процентам за користування кредитом, за період з 22.10.2007 року по 25.02.2021 року, становить 12 748,49 грн 
       Частиною 3 ст. 1056 -1 ЦК України в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
       Розмір процентної ставки за користування кредитом у розмірі 3% на місяць (36 % річних ) між сторонами погоджено, про що свідчить підписана відповідачем анкета-заява.
       Однак, заява позичальника не містить умов сплати процентів за несвоєчасне виконання зобов`язань у підвищеному розмірі.
       Із розрахунку заборгованості, наданої банком, вбачається, що заборгованість за відсотками, які нараховані на залишок простроченої заборгованості за кредитом, нараховані, за період з 22.10.2007 року по 31.03.2015 року, у розмірі 30% , 34,8%, 36% що погоджено між сторонами. Заборгованість за відсотками, які нараховані на залишок простроченої заборгованості за кредитом, нараховані, за період з 01.04.2015 року по 25.02.2021 року, у розмірі 42%, 43,2%, що є більше від обумовленої договором процентної ставки.
       Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України,в редакції чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
       Згідно частини 3 цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
       У частині 4 указаної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.
       Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.
       У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.
       З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
       Таку правову позицію висловили Верховний Суд України у справі №6-1374цс17 від 11.10.2017 року та Верховний Суд у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.
       Між тим, матеріали справи не містять навіть посилання на тип процентної ставки, застосованої Банком, позивачем не надано доказів узгодження сторонами змінюваної процентної ставки, порядку та періодичності її зміни, порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, інших вимог, передбачених законом для застосування змінюваної процентної ставки.
       Банк не надав суду жодного належного доказу узгодження сторонами процентної ставки на рівні 42%, 43,2% річних та підстав її підвищення, також не надано жодного доказу сповіщення відповідача про збільшення процентної ставки, що є прямим порушенням вимог ст.1056-1 ЦК України.
       Зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку позивачем є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачем відсутні.
       З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачу збільшеної відсоткової ставки, неузгодженої належним чином.
       Крім того, здійснюючи нарахування відсотків за користування кредитом позивачем першочергово не враховано, що термін дії кредитної картки відповідача закінчився в останній день вересня 2017 року.
       Таким чином, колегія суддів вважає, що у задоволенні вимог Банку щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками, за період з 01.04.2015 року по 25.02.2021 року, слід відмовити з вищезазначених підстав.
       Однак, відповідач не спростував факт отримання кредитної картки та отримання за нею кредитних коштів, користувався кредитними коштами (що вбачається із розрахунку заборгованості та із витягу з рахунку щодо руху кошті за кредитним договором) та частково сплачував заборгованість за договором, отже, не заперечував факт укладення кредитного договору.
       Згідно розрахунку, наданого банком, який не спростовувався відповідачем, заборгованість за простроченим тілом кредиту становить 7 549,28 грн.
       Однак, у матеріалах справи наявна заява відповідача про застосування позовної давності.
       Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
       Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
       Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
       Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
       За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
       Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
       Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
       Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
       Враховуючи те, що кредитним договором не встановлено обов`язку позичальника щомісячно вносити платіж з повернення суми кредиту у конкретно визначеному розмірі та не передбачено самостійної відповідальності за невиконання цього обов`язку, а строк погашення кредиту в повному обсязі у договорі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування), то в такому випадку позовна давність обраховується з моменту закінчення строку дії кредитної картки.
       Судом встановлено, що відповідачу надавалися картки згідно з кредитним договором. Строк дії перевипущеної картки № НОМЕР_1 становить до останнього дня вересня 2017 року (а.с. 29).
       Також, встановлено, що 10 липня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» невиплачених в строк відповідно до умов Кредитного договору від 22 жовтня 2007 року та Розрахунку заборгованості за договором станом на 31.05.2017 року грошових коштів у сумі 71 425 грн 69 коп.
       Вказаний виконавчий напис перебував на примусовому виконанні у Павлоградському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), ВП №54839282.
       Згідно довідки № 34/31716 від 29.04.2021 року наданої Павлоградським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “Приватбанк” було стягнуто борг у розмірі 11 035,40 грн.
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.06.2020 року у справі №185/10337/19 визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем 10 липня 2017 року, зареєстрований в реєстрі під № 7007 про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» таким, що не підлягає виконанню. Рішення суду набрало законної сили 07.08.2020 року.
       Колегія суддів зазначає, що стягнення коштів на підставі виконавчого напису нотаріуса є примусовим, а отже не перериває перебігу строку позовної давності.
       Встановлено, що строк дії картки закінчився в вересні 2017 року, 10 липня 2017 року вчинено виконавчий напис, а з позовом до суду банк звернувся лише у березні 2021 року, тобто зі спливом позовної давності.
       Тому вимоги Банку щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та відсотками, які нараховані на залишок простроченої заборгованості за кредитом, за період з 22.10.2007 року по 31.03.2015 року, не підлягають задоволенню.
       Висновки суду першої інстанції в частині відмови у стягненні тіла кредиту та відсотків, які нараховані на залишок простроченої заборгованості за кредитом, нараховані, за період з 22.10.2007 року по 31.03.2015 року, у зв`язку з тим, що вказана сума заборгованості є меншою ніж сума стягнута з відповідача у примусовому порядку для погашення заборгованості за вказаним кредитом є помилковими, оскільки у разі визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню відповідачка вправі звернутися з вимогою про повернення стягнутої суми за виконавчим написом.
       Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Враховуючи вищевикладене, рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, з вищевикладених підстав. 
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» — задовольнити частково.
       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2021 року — скасувати.
       У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості — відмовити.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

       Судді: