Справа № 465/2636/20                                Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С. 
Провадження № 22-ц/811/1894/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Мікуш Ю.Р.
Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

розглянувши у спрощеному провадженні без участі учасників цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 19 березня 2021 року у справі №465/2636/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

13 травня 2020 року позивач - АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 16.10.2018 року у розмірі 11070,06 грн. та судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду в розмірі 2102,00 грн.
Рішенням Франківського райнного суду м.Львова від 19 березня 2021 року задоволено позов частково та стягнуто в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» із ОСОБА_1 заборгованість в розімрі 5669,64 грн., що складається із простроченого тіла кредиту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення Франківського районного суду м.Львова оскаржив позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».
В апеляційній скарзі зазначає, що відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування, в тому числі про розмір процентів та штрафу, висловив свою згоду на укладення договору та особистим підисом засвідчив це. Суд першої інстанції не звернув уваги на наявний в матеріалах справи підписаний відповідачем паспорт споживчого кедиту, а відтак, суд не дослідив належним чином наявні документи і неправомірно відмовив у стягненні заборгованості за процентами. Вказує, що місцевий суд не мав жодних правових підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування кредитом та своїм рішенням допустив нехтування принципом платності кредитного договору і допустив порушення норм матеріального права. 
Просить скасувати рішення Франківського районного суду м.Львова від 19 березня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення апеляційної скарги. В задоволенні інших позовних вимог рішення суду залишити без змін. Стягнути з відповідача судові витрати.
Відповідно до ч.1,3 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників процесу. 
Судом встановлено, що ціна позову в даній справі менша ста ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відтак суд ухвалив проводити розгляд апеляційної скарги у відсутності учасників процесу.
Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України ( далі ЦПК) відзив на апеляційну скаргу суду не надано.
Матеріалами справи та судом встановлено, що 16.10.2018 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №б/н відповідно до якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк». В подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 3000 грн.
Підписавши заяву-анкету, відповідач своїм власноручним підписом підтвердив, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі Правила, Умови, Тарифи) та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі Договір).
Позичальником ОСОБА_1 також підписано Паспорт споживчого кредиту у якому відповідача повідомлено про основні умови кредитування з використанням кредитної картки, а саме: процентна ставка в межах та поза межами пільгового періоду; платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця; орієнтована загальна вартість кредиту для споживача; розмір штрафу за прострочення більш ніж на 30 днів за обов`язковими платежами за карткою. (а.с.16-17).
При укладенні Договору сторони керувалися ч.1 ст.634 Цивільного кодексу України згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк».
Позивач по справі АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Кредитним договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відмовляючи в задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що у заяві-анкеті не зазначена процентна ставка, а матеріали справи не містять належних доказів та підтверджень, що саме ті Умови та Правила, Витяг з тарифів, розумів відповідач, ознайомився з ними і погодився, підписуючи анкету-заяву, а в самій анкеті-заяві не вказано розміру кредитного ліміту, процентів і штрафних санкцій. Вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин норми матеріального права, що стосуються договору приєднання. 
Так як апелянт у апеляційній скарзі просить стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом, тому апеляційна скарга розглядається в межах її вимог (ч.1 ст. 367 ЦПК). В іншій частині суд не перевіряє рішення суду першої інстанції.
Із висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та заборгованості за відсотками за прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК, апеляційний суд не погоджується.
Відповідно до частини першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими сторони обмінялися. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно із ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У анкеті-заяві позичальника від 16.10.2018 року процентна ставка за користування кредитом не зазначена, однак у Паспорті споживчого кредиту, який підписаний позичальником визначені умови на яких кредит наданий та розміри як процентної ставки так і штрафних санкцій.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник та яку суд вирішив правомірно стягнути), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 2 359,64 грн., заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст.625 ЦК України в розмірі 2037,44 грн.
Стягуючи фактично отримані кошти, суд першої інстанції щодо стягнення інших сум зазначив, що банком не доведено існування між ним та відповідачем кредитних правовідносин, з чим апеляційний суд не погоджується.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Банк, будучи у статусі позивача, надав суду докази отримання кредиту та умови на яких кредит надавався. Відповідач по справі, знаючи про непогашені грошові кошти банку, не тільки не цікавилася про їх погашення чи суму боргу, але і не з`являлася в судові засідання з метою надати докази протилежного або погодитися з позовом.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у частині позовних вимог, дійшов помилкового висновку, що банком не доведено існування між ним та відповідачем кредитних правовідносин, оскільки належним чином не досліджено надані банком докази щодо видачі відповідачу ОСОБА_1 кредиту, користування кредитними коштами, що доведено доданим до справи Розрахунком заборгованості. Така правова позиція Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року (справа № 382/327/18-ц).
Відповідно до ч.1 п.п. 3,4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.п.1, 2; 375; 376 ч.1 п.п.3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 19 березня 2021 року скасувати в частині відмови у позовних вимогах щодо стягнення відсотків.
Ухвалити в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за Договором б/н від 16.10.2018 року в розмірі 4397 (чотири тясячі триста дев`яносто сім) 08 грн., яка складається із:
- 2359,64 грн. - заборгованість за прострочними відсотками;
- 2037,44 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст.625 ЦК України та судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору в ромірі 3153,00 грн. за подання апеляційної скарги.
В решті рішення суду залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк