Справа № 461/1666/18                                Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.  
Провадження № 22-ц/811/1445/20                  Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
Категорія:18

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.
секретаря: Бадівської О.О.
за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 -  ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3  до ОСОБА_1 , з участю третьої особи Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про визнання одностороннього правочину недійсним, - 
ВСТАНОВИЛА:
12 березня 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_1 , в якому просила визнати недійсним односторонній правочин – розписку від 29.12.2014, яка видана від імені ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Пустомитівсьим РВ УМВС України у Львівській області 19.03.2002 про отримання від ОСОБА_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Галицьким РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області, грошових коштів в сумі 57 500,00 доларів США, що еквівалентно стягненню у виконавчому провадженні №31882560.
В обґрунтування даного позову вказувала на те, що вона являється правонаступником свого сина ОСОБА_5 , який загинув та на користь якого винесено заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 у цивільній справі №2-2681/11 та стягнуто з ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 57 500 доларів США. На підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова від 15.03.2006 замінено стягувача у виконавчому провадженні у цивільній справі №2-2681/11 з ОСОБА_5 на ОСОБА_3 . Боржник ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду м. Львова із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки рішення Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 виконано ним добровільно, сума стягнення повернута ОСОБА_5 , що підтверджується розпискою від 29.12.2014, однак у задоволенні заяви ОСОБА_1 було відмовлено за безпідставністю. Однак ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21.12.2017 скасовано ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25.05.2017 та визнано виконавчий лист №2-2681/11, виданий 27.02.2012, таким, що не підлягає виконанню. Основним доказом, який був взятий апеляційний судом Львівської області, була розписка від 29.12.2014. Однак із даним твердженням позивач не згідна, а тому вважає, що розписка є одностороннім правочином, оскільки вона не відповідає вимогам встановленим ч.ч.1,2,5 ст.203 ЦК України, її зміст не відповідає (суперечить) нормам цивільного законодавства та вона вчинена без наміру створення реальних правових наслідків, які обумовлені нею (фіктивний правочин), зважаючи на те, що грошова сума у розмірі 57 500 доларів США вказана в розписці, не була реально передана відповідачем ОСОБА_5 , внаслідок чого останній і надалі пред`являв відповідачу вимоги майнового характеру, вважає дану розписку недійсною.
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року позов задоволено повністю.
Визнано недійсним односторонній правочин – розписку від 29.12.2014, яка видана від імені ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Пустомитівсьим РВ УМВС України у Львівській області 19.03.2002, про отримання від ОСОБА_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Галицьким РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області, грошових коштів в сумі 57500,00 доларів США, що еквівалентно стягненню у виконавчому провадженні № 31882560.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_3 судовий збір у сумі 704,80 грн.  
Рішення суду оскаржила представник відповідача  ОСОБА_1 -  ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зробив неправильний висновок про те, що розписка від 29.12.2014  видана ОСОБА_5 про отримання від ОСОБА_6 грошових коштів в сумі 57 500 доларів США, що еквівалентно стягненню у виконавчому провадженні №31882560, є одностороннім правочином і до такої розписки застосовуються правила, визначені главою 16 ЦК України, в том числі положення щодо підстав і порядку визнання недійсними правочинів. Вважає, що такий висновок суду першої інстанції щодо віднесення оспорюваної розписки від 29.12.2014, виданої ОСОБА_5 , до правочинів суперечить положенням ст.ст. 202, 545 ЦК України. Зазначає, що оспорювана розписка від 29.12.2014 є виключно документом, що підтверджує виконання боржником - ОСОБА_7 свого зобов`язання перед ОСОБА_5 щодо повернення позики, а не правочином, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються зобов`язання. В даному випадку, на підставі виданої ОСОБА_5 оспорюваної розписки від 29.12.2014 жодні цивільні права та обов`язки не виникли, змінились чи припинились, що відповідно до ст.202 ЦК України є основною ознакою правочину. Також, вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції грубо порушив вимоги ст.ст. 77, 79, 89 ЦПК України щодо оцінки доказів та неправильно встановив обставини даної справи. 
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
ОСОБА_3 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
       У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 просили рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення, з підстав, викладених у відзиві на скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на  які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,  які  були досліджені в   судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.
Судом встановлено, що заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 суму боргу за договором позики у розмірі 458 407 грн 25 коп., інфляційні втрати у розмірі 43 698 грн 72 коп., 3% річних у розмірі 17 190 грн 30 коп., проценти за договором у розмірі 57 928 грн 50 коп., а всього 577 224 грн 77 коп. та судовий збір у сумі 1 700,00 грн та 120,00 грн витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.
27 лютого 2012 року Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 2-2681/11 про стягнення коштів за заочним рішення суду від 24 січня 2012 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, його правонаступником є ОСОБА_3 .
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15 березня 2016 року, замінено стягувача ОСОБА_5 на ОСОБА_3 .
Постановою старшого державного виконавця Галицького відділу ДВС м. Львова Мельника Р.І. від 22 липня 2016 року замінено сторону виконавчого провадження – стягувача по виконавчому провадженню – ОСОБА_5 на правонаступника ОСОБА_3 .
У відповідності до змісту розписки ОСОБА_5 від 29 грудня 2014 року останній отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 57 500 дол. США на виконання зобов`язань за виконавчим провадженням № 31882560. Зазначено, що ОСОБА_5 жодних майнових чи інших претензій до ОСОБА_1 за вказаним виконавчим провадженням не має.
Згідно висновку експерта № 2391 криміналістичної судової технічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 05 липня 2019 року зазначено, що підпис від імені ОСОБА_1 , розташований в лінійці після зазначення прізвища та ініціалів « ОСОБА_1 » в розписці від імені ОСОБА_1 про зобов`язання повернути ОСОБА_8 50 000 доларів США із датою складання 27 лютого 2010 року, яка розпочинається та закінчується, відповідно, словами: «РОЗПИСКА Я, ОСОБА_1 , зобов`язуюсь…, … 27 лютого 2010 року ОСОБА_1 (підпис)», виконаний рукописним способом за допомогою пишучого вузла кулькової ручки, спорядженої спеціальною пастою для письма. Підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний текст розписки від імені ОСОБА_1 про підтвердження складання 27 лютого 2010 року договору позики коштів між ним та ОСОБА_9 в сумі 50 000 доларів США та одержання додаткової позики в сумі 7 500 доларів США без зазначення дати складання, яка розпочинається та закінчується, відповідно, словами: Розписка Я, ОСОБА_1 , розпискою підтверджую, що …, … ОСОБА_1 паспорт серії НОМЕР_2 виданий Галицьким РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області Кулик» виконані рукописним способом за допомогою пишучого вузла кулькової ручки, спорядженої спеціальною пастою для письма.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа, виданого 27 лютого 2012 року Галицьким районним судом м. Львова на виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 року у справі № 2-2681/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 577 224,77 грн, таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким виконавчий лист № 2-2681/11, виданий 27 лютого 2012 року Галицьким районним судом м. Львова, визнано таким, що не підлягає виконанню.
Постановою Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року заяву ОСОБА_3 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами постанови Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року задоволено. Постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року у цивільній справі № 461/11703/15-ц скасовано. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі 461/11703/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_10 , задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року скасовано. Провадження за заявою ОСОБА_3 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами постанови Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_3 , Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, закрито.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Під час перегляду вказаних судових рішень за нововиявленими обставинами було встановлено, що 27 березня 2012 року Галицьким ВДВС Львівського МУЮ (державний виконавець Яремчук А. Т.) було вперше відкрито виконавче провадження ВП № 31882560 щодо виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 року у цивільній справі № 2-2681/11.
25 грудня 2014 року Галицьким ВДВС Львівського СУЮ (державний виконавець Яремчук А.Т.) було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 31882560 із скеруванням матеріалів до ВДВС Пустомитівського РУЮ за місцем знаходження майна боржника.
31 січня 2015 року ВДВС Пустомитівського РУЮ було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження та повернуто матеріали до Галицького ВДВС Львівського МУЮ.
25 лютого 2015 року Галицьким ВДВС було вдруге відкрито виконавче провадження (за номером ВП № 46634125) щодо виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 року у цивільній справі № 2-2681/11.
27 березня 2015 року Галицьким ВДВС Львівського МУЮ було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 46634125 із повторним скеруванням матеріалів до ВДВС Пустомитівського РУЮ за місцем знаходження майна боржника.
Відповідно до листа Пустомитівського РВДВС від 28 липня 2016 року повторно виконавчий лист, виданий Галицьким районним судом м. Львова 27 лютого 2012 року у цивільній справі № 2-2681/11, не надходив.
18 серпня 2015 року представник стягувача - Семиренко П. Я. звернувся до Галицького ВДВС ЛМУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 577 224,77 грн, до якої додав виконавчий лист, виданий Галицьким районним судом м. Львова 27 лютого 2012 року у цивільній справі № 2-2681/11.
Постановою старшого державного виконавця Галицького ВДВС ЛМУЮ від 21 серпня 2015 року відкрито виконавче провадження щодо виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 року у цивільній справі № 2-2681/11.
25 серпня 2015 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_11 звернувся до Галицького ВДВС ЛМУЮ із заявою про завершення виконавчого провадження про стягнення з боржника на користь стягувача грошових коштів у розмірі 577 224,77 грн, у зв`язку із повним погашенням заборгованості. До заяви ОСОБА_11 додав довіреність ОСОБА_5 від 29 грудня 2014 року.
Постановою старшого державного виконавця Галицького ВДВС ЛМУЮ від 27 серпня 2015 року закінчено виконавче провадження за виконавчим листом, виданим Галицьким районним судом м. Львова 27 лютого 2012 року у цивільній справі № 2-2681/11.
Постановою начальника Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 02 вересня 2015 року постанову старшого державного виконавця Галицького ВДВС ЛМУЮ від 27 серпня 2015 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 48503433 скасовано, виконавче провадження зупинено на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Також встановлено, що згідно з висновком Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз № 6/214 від 04 травня 2016 року рукописний текст у розписці від 29 грудня 2014 року про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 57 500 дол. США виконаний ОСОБА_5 .
Предметом позову у даній справі є визнання недійсним розписки ОСОБА_5 від 29 грудня 2014 року, як одностороннього правочину з підстав фіктивності, так із підстав невідповідності його вимогам частини 2 статті 545 ЦК України.
Задовольняючи позов повністю, суд першої інстанції виходив з того, що розписка від 29 грудня 2014 року, видана від імені ОСОБА_5 , як односторонній правочин не відповідає вимогам частин 1, 2, 5 статті 203 ЦК України, оскільки її зміст не відповідає нормам цивільного законодавства, та вона вчинена без наміру створення реальних правових наслідків, які обумовлювалися нею, тобто є фіктивним одностороннім правочином, зважаючи на те, що грошова сума у розмірі 57 500 доларів США вказана у такій розписці, не була реально передана ОСОБА_1 ОСОБА_5 , внаслідок чого останній і надалі пред`являв відповідачу вимоги майнового характеру, а відтак вказана розписка є недійсною. Також місцевий суд дійшов висновку, що розписка від 29 грудня 2014 року в силу приписів статті 215 ЦК України є недійсною, адже не відповідає вимогам частини 2 статті 545 ЦК України, оскільки у ній нічого не вказано про повернення первинного боргового документа (розписки від 27 лютого 2010 року) або про неможливість його повернення.
Проте з такими висновками суду погодитись не можна.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417св19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.
Згідно частини другої статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.
Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.
У частині 3 ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».
Такий правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України).
У мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення (пункти 1, 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України).
У справі, що переглядається судом встановлено, що:
-оспорювана розписка, як борговий документ, підписана особисто ОСОБА_5 (наведене підтверджено відповідними висновками експертиз), та за життя ним не оспорювалась;
-оригінал такої розписки знаходиться у боржника;
-доказів щодо умислу на укладення саме фіктивного правочину позивачем до суду не подано;
-між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 існувало одне боргове зобов`язання, яке виникло з договору позики, підтвердженого розпискою ОСОБА_1 від 27 лютого 2010 року, факт невиконання якого підтверджено рішенням суду від 24 січня 2012 року;
-зміст оспорюваної розписки відповідає вимогам, встановленим статтею 545 ЦК України.
За таких обставин, місцевий суд дійшов невірного висновку про наявність підстав для задоволення позову. Такий висновок ґрунтується на припущеннях, що суперечить положенням частини шостої статті 81 ЦПК України.
Колегія суддів враховує, що позивачем не спростовано презумпції факту передання коштів за оспорюваною розпискою, а не зазначення в такій про повернення або неможливість повернення первинного боргового документа (розписки ОСОБА_1 від 27 лютого 2010 року), само по собі не свідчить про її недійсність та/або безгрошовість.
Висновки суду про не доведення відповідачем факту повернення ним ОСОБА_5 коштів саме по рішенню суду від 24 січня 2012 року ґрунтуються на невірно встановлених судом першої інстанції обставинах.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами частини 2 статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.
       Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року скасувати.
       Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3  до ОСОБА_1 , з участю третьої особи Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про визнання одностороннього правочину недійсним -  відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено:12.11.2021.

Головуючий          

Судді