РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/8462/20
Провадження № 22-ц/4815/1252/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.

учасники справи:
позивач – Рівненський обласний фонд підтримки індивідуального
житлового будівництва на селі,
відповідач –  ОСОБА_1 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2021 року у складі судді Харечка С. П., ухвалене в м. Рівне о 08 годині 34 хвилини, повний текст рішення складено 12 квітня 2021 року, 

в с т а н о в и в :

Рівненський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що в період роботи на посаді голови Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі ОСОБА_1 безпідставно звільнено працівника Фонду – головного спеціаліста з кредитно-договірних та фінансово-економічних питань ОСОБА_2 . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08.02.2019р., частково скасованим Рівненським апеляційним судом, стягнуто з Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 85 924,96 грн., сплачений ОСОБА_2 судовий збір в сумі 5 638,40 грн., враховано витрати по виконавчому провадженню в сумі 6417,0 грн. кошти в сумі 6417,0 грн та в сумі 94732,21 грн., були списані з рахунку Фонду. Крім того, в травні 2019 року ОСОБА_2 повторно звернулася до Рівненського міського суду з позовом до Фонду про визнання незаконним дій керівника щодо неправомірного її звільнення на підставі п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків) та невидачі трудової книжки, розрахункових, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23.07.2019 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , визнано незаконним та скасовано наказ № 25-к від 25.03.2019 Фонду «Про звільнення ОСОБА_2 », стягнуто з Фонду на користь ОСОБА_2 : компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 7 188,40 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 41 497,85 грн., судовий збір у розмірі 2 305 гривень. Кошти на загальну суму 63 151,73 грн. були списані 04.10.2019 з поточного рахунку Фонду АТ «Укрсиббанк». Вважає, що внаслідок порушення головою Фонду ОСОБА_1 вимог Кодексу законів про працю України ОСОБА_2 звільнено незаконно, що підтверджується рішеннями судів, на виконання яких стягнуто в примусовому порядку кошти з Фонду на суму 164 300,94 грн. З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 157 883,95 грн..

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено. 

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ч. 4 ст. 136 КЗпП України, яка передбачає, що стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу, та обґрунтоване тим, що таким вищестоящим в порядку підлеглості органом для Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі є Рівненська обласна державна адміністрація і саме вона наділена відповідно до закону виключним правом на пред`явлення цього позову.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, Рівненський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селіоскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що місцевий суд помилково застосував до спірних правовідносин ч. 4 ст. 136 КЗпП України, адже у цій нормі йдеться про пред`явлення позову вищестоящим у порядку підлеглості органом, до керівника, який перебуває трудових відносинах з підприємством, тоді як в даному випадку позов пред`явлено до колишнього керівника (генерального директора), який припинив трудові відносини з підприємством. Додає, що у випадку припинення трудових відносин з підприємством слід застосовувати ч. 3 ст. 136 КЗпП України, і що така позиція дотримується судами, в тому числі і касаційної інстанції, при розгляді аналогічних спорів. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь Фонду матеріальну шкоду в розмірі 157 883,95 грн..

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 – адвокат Троянчук Дмитро Миколайович вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу – відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах.

Згідно контракту №256/01-2015 від 08.07.2015р., укладеного між Рівненською обласною державною адміністрацією в особі в.о. голови облдержадміністрації Приварського Юрія Юрійовича іменованого як Засновник та ОСОБА_1 , останнього призначено на посаду голови Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі. 

Розпорядженням голови Рівненської обласної державної адміністрації №103 від 24.10.2019р. ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, за вчинення прогулу.

Під час виконання своїх трудових обов`язків ОСОБА_1 на посаді голови Фонду ним було винесено наказ № 25-к від 25.03.2019 про звільнення з роботи ОСОБА_2 ..

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23.07.2019 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та визнано незаконними та скасовано наказ № 25-к від 25.03.2019 Фонду «Про звільнення ОСОБА_2 », стягнуто з Фонду на користь ОСОБА_2 : компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 7 188,40 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 41 497,85 грн., судовий збір у розмірі 2 305 гривень. 

У ході виконання судового рішення головним державним виконавцем Мельником В. В. накладено арешт на грошові кошти Фонду при примусовому виконанні виконавчого листа № 569/5772/19, виданого 05.09.2019 Рівненським міським судом Рівненської області в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору в розмірі 8 122,08 грн., 45 862,39 та 2 750,26 гривень. Кошти на загальну суму 63 151,73 грн. списано 04.10.2019 з поточного рахунку Фонду АТ «Укрсиббанк» № НОМЕР_1 , що підтверджується платіжним дорученням доданим до матеріалів справи.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звертаючись до суду з цим позовом, Рівненський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі обґрунтовував свої вимоги тим, що внаслідок незаконних наказів про звільнення ОСОБА_2 , які були оскаржені в судовому порядку та визнані судом недійсними, Фонд поніс матеріальні збитки, а оскільки ці незаконні накази винесені  ОСОБА_1 , то саме він повинен відшкодувати завдану матеріальну шкоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не визначений законом.

На підставі ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Статтею 130 КЗпП України, передбачені загальні підстави й умови матеріальної відповідальності працівника, а саме: працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 на час звільнення ОСОБА_2 займав посаду голови Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі і саме він видав накази про звільнення ОСОБА_2 , які в подальшому скасовані судовими рішеннями, що набрали законної сили.

У відповідності до ч. 4 ст. 136 КЗпП України стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Вирішуючи питання про належність особи, яка законом наділена правом звернення до суду з цим позовом у контексті положень ч. 4 ст. 136 КЗпП України, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається із Статуту Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, затвердженого Розпорядженням голови Рівненської обласної державної адміністрації, він створений на виконання Указу Президента України від 27.03.1998 № 222/98 «Про заходи щодо підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», постанови Кабінету Міністрів України від 22.04.1997 № 376 «Про заходи щодо підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та розпорядження голови Рівненської обласної державної адміністрації від 26.05.1997 № 305 «Про заходи щодо підтримки індивідуального житлового будівництва на селі». 

Засновником Фонду є Рівненська обласна державна адміністрація. 

Фонд є одержувачем бюджетних коштів, які спрямовуються для досягнення мети, визначеної Паспортами бюджетних програм. 

Відповідно до п.3 Статуту Фонд є державною, спеціалізованою, кредитно-фінансовою, господарською, неприбутковою організацією.

Керівник фонду підзвітний Засновнику в межах встановлених законодавством, Статутом Фонду та контрактом № 256/01-2015 від 08.07.2015р. (п.5 Контракту, який уклали ОСОБА_1 та Рівненська обласна державна адміністрація в особі в.о. голови Приварського Ю. Ю.).

Відтак, зважаючи на те, що ч. 4 ст. 136 КЗпП України, передбачено, що стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу, яким відповідно до статуту Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, для Фонду є Рівненська обласна державна адміністрація.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, виключне право пред`явлення даного позову за вказаних підстав в розумінні ст. 136 КЗпП України має Рівненська обласна державна адміністрація, а не Рівненський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі.

Покликання апеляційної скарги на помилкове застосування до цих правовідносин положень ч. 4 ст. 136 КЗпП України, тоді як вони врегульовані ч. 3 ст. 136 КЗпП України, апеляційним судом відхиляються з тих підстав, що спірні правовідносини виникли між установою та її керівником під час виконання своїх посадових обов`язків. Вказана стаття містить положення щодо порядку відшкодування шкоди, завданої підприємству, установі, організації її працівником і її керівником, тобто дана правова норма розрізняє особу завдавача шкоди – працівник та керівник.

Посилання апелянта на судову практику з аналогічних правовідносин апеляційний суд вважає необґрунтованими. 

Так, відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Виходячи з того, що наведені в апеляційній скарзі рішення окремих судів першої та апеляційної інстанцій не є постановами Верховного Суду, їхні висновки не повинні враховуватися судами при застосуванні таких норм права. Більш того, суди першої та апеляційної інстанцій у справі № 405/4498/17, на яку покликається апелянт, дійшли протилежних висновків, ніж ті, що зазначені в апеляційній скарзі.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд також враховує норми ч. 1, 2, 3, ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України, роз`яснення п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні цивільних спорів про відшкодування шкоди» від 01.03.2013 року №4 та постанови Верховного Суду у справі №344/10730/15-ц, аналіз яких та застосування їх до спірних правовідносин дає підстави для висновку, що під час трудової діяльності як керівник позивача відповідач діяв правомірно, в межах наданих йому повноважень та керуючись вимогами чинного законодавства України. Поведінка та дії ОСОБА_1 жодним судовим рішенням не визнані протиправними або незаконними, адже судовими рішеннями лише визнано незаконними та скасовано окремі документи. Жодного належного та допустимого доказу протиправної поведінки відповідача, наслідку такої поведінки та причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою та наслідками позивачем надано не було.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів (принцип диспозитивності). Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржуване рішення постановлене місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2021 року.

Головуючий                                                        Н. М. Ковальчук 

Судді:                                                                С. В. Боймиструк 
                                       
                                               С. О. Гордійчук