ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2021 р. 	Справа № 520/6724/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Мельнікової Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.05.2021, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 24.05.21  по справі № 520/6724/21
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Харківського зонального відділу Військової служби правопорядку                        
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Харківського Зонального відділу Військової служби правопорядку, які полягають у необ`єктивному розгляді звернення ОСОБА_1 від 17 листопада 2020р., відповідь на яке оформлено листом Харківського Зонального відділу Військової служби правопорядку від 06.04.2021 за №1219; 
-  зобов`язати Харківський Зональний відділ Військової служби правопорядку повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 17 листопада 2020 та в процесі розгляду звернення перевірити та встановити чи вчинялися ОСОБА_1 правопорушення у період проходження ним військової служби та чи є його поранення та контузії наслідком вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення, вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю; 
- зобов`язати Харківський Зональний відділ Військової служби правопорядку відповідно до ст. 382 КАС України подати у 15-денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що звернення з приводу перевірки обставин поранення військовослужбовця строкової служби за призовом під участі у веденні бойових дій у складі обмеженого контингенту Збройних Сил СРСР у Демократичній республіці Афганістан розглянуто органом публічної адміністрації необ`єктивно, невсебічно та невчасно.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.05.2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції не застосовано норми права які регулюють спірні відносини, а саме: п.1 ч.1 ст.8 Закону України  "Про військову службу правопорядку у Збройних силах України", яким передбачено, що до функції Військової служби правопорядку віднесено попередження, виявлення, припинення кримінальних та інших правопорушень, вчинених у військових частинах, а також в інших місцях військовослужбовцями, військовозобов`язаними під час проходження ними зборів та працівниками Збройних Сил України під час виконання ними службових обов`язків. Законом України "Про військову службу правопорядку у Збройних силах України" та його прикінцевими положеннями жодним чином не обмежено Військову службу правопорядку виявляти кримінальні та інші правопорушення, які були вчиненні до утворення Військової служби  правопорядку. Сплив строків давності для притягнення до відповідальності не є підставою для звільнення від обов`язку компетентного органу виявляти правопорушення. Оскільки у зверненні позивача порушувалися питання виявлення кримінальних та інших правопорушень у період проходження ним військової служби у Збройних Силах, то саме до компетенції Військової служби правопорядку входить вирішення порушених питань у зверненні позивача. Зазначає, позиція позивача по даному питанню повністю узгоджується висновкам ЄСПЛ викладеним у рішенні від 13.01.2011 по справі "Чуйкіна проти України". Крім того, зазначає, що позиція позивача відповідає висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16.09.2015  у справі №826/4418/14. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 з 12.05.1987 по 03.04.1989 проходив дійсну військову службу в Збройних Силах СРСР, в тому числі у складі Військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 , брав участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан.
Позивача відповідно до довідки МСЕК серії 12 ААА № 106207 від 05.08.2015 первинно визнано інвалідом 3 групи внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії з 28.07.2015 та по строку 3 групу інвалідності підтверджено з 18.07.2017 на підставі довідки МСЕК серії 12 ААА № 459656 від 21.07.2017.  
Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_2 , графа 22 якого (відомості з приводу поранень та контузій) не заповнена.
Так, позивачем ініційована низка судових спорів, спрямованих на отримання одноразової грошової допомоги у порядку ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991р. №2011-ХІІ.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.07.2018 у справі №820/3903/18 задоволено вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 в частині відмови подати розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві". Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 подати розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві". Рішення набрало законної сили 08.10.2018.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2019 у справі №520/3290/19 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , Міністерства оборони України відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування п. 36 протоколу № 6 від 25.01.2019, рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги; зобов`язання Харківського обласний військового комісаріату повторно подати висновок за формою (додаток 13 наказу № 530) та документи до нього розпорядникові бюджетних коштів Міністерства оборони України про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги згідно ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей", та в Порядку, затвердженим постановою КМУ № 975 від 25.12.2013, та наказу Міністерства оборони України № 530 від 14.08.2014; зобов`язання Міністерства оборони України вирішити питання про призначення та нарахування одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 згідно вимог ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та в Порядку, затвердженим постановою КМУ № 975 від 25.12.2013, та наказом Міністерства оборони України № 530 від 14.08.2014; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до ст. 382 КАС України подати у 15 денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення; зобов`язання Міністерства оборони України відповідно до ст. 382 КАС України подати у 45 денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення.  Рішенням набрало законної сили 15.08.2019.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.09.2020 у справі №520/9945/2020 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України відмовлено у  задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у не розгляді питання призначення та нарахування одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 з підстав встановлення інвалідності в наслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби на Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум"; зобов`язання Міністерства оборони України розглянути питання призначення та нарахування одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 з підстав встановлення інвалідності в наслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби на Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум" відповідно до Положення "Про Комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум", яке затверджене Наказом Міністерства оборони України від 26.10.2014р. №564, який зареєстрований в МЮУ 17.11.2016р. за №1497/29627. Рішення набрало законної сили 29.12.2020.
Відповідно до рішення Харківського окружного адміністративного суду 24.03.2021 по справі №520/1215/21  позовні вимоги   ОСОБА_1 до Харківського зонального відділу військової служби правопорядку задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Харківського Зонального відділу Військової служби правопорядку, яка полягає у не запрошенні адвоката позивача на розгляд заяви ОСОБА_1 від 17 листопада 2020 року, адресовану Харківському Зональному відділу Військової служби правопорядку. Зобов`язано Харківський Зональний відділ Військової служби правопорядку повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) від 17 листопада 2020 року, адресовану Харківському Зональному відділу Військової служби правопорядку з дотриманням вимог ст. 18 та 19 Закону України "Про звернення громадян". Рішення набрало чинності 11.06.2021.
          Позивач у зверненні до Харківського зонального відділу Військової служби правопорядку, просив:
1. Перевірити та виявити, чи вчинялись позивачем у період проходження ним військової служби кримінальні, адміністративні та дисциплінарні правопорушення, а також під час отримання ним поранення та контузії у період проходження військової служби.
2. В процесі розгляду даного звернення перевірити та встановити чи є поранення та контузії позивача наслідком:
2.1. Вчинення позивачем злочину або адміністративного правопорушення?
2.2. Вчинення позивачем дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння?
2.3. Навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю?
Відповідач, на виконання рішення суду, запросив адвоката позивача та 06.04.2021 повторно розглянув заяву позивача.
Відповідачем на адресу позивача направлена відповідь від 06.04.2021 року №1219, яка, зокрема, містить повідомлення про неможливість встановлення фактів, запитуємих у зверненні, що він не має та не може мати таких даних відносно позивача, про що зазначено у відповіді на звернення.
Позивач, вважаючи протиправними дії Харківського зонального відділу Військової служби правопорядку, які полягають у необ`єктивному розгляді звернення ПодусаВ.О.  від 17 листопада 2020 р., відповідь на яке оформлено листом Харківського зонального відділу Військової служби правопорядку від 06.04.2021 за №1219, звернувся до суду з позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Суспільні відносини з приводу розгляду та вирішення звернень громадян, а також обігу наданої у відповідь на такі звернення інформації унормовані, насамперед, приписами Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-XII, Закону України "Про розгляд звернень громадян" від 02.10.1996 №393/96-ВР, Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI.
Відповідно до ст.5 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992р. №2657-XII (далі по  тексту - Закон №2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Статтею 20 Закону №2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Згідно з  ч.1 ст.1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI (далі по тексту - Закон №2939-VI) публічна інформація – це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Статтею 12 Закону №2939-VI встановлено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 
1) запитувачі інформації – фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 
2) розпорядники інформації – суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання. У п.6 ч.1 ст.14 Закону №2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням наведених вище норм у спірних правовідносинах по даній справі відповідач Харківський зональний відділ Військової служби правопорядку належить до категорії осіб – розпорядників публічної інформації.
Згідно з ч. 1 ст.5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації та надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно до ч. 1 ст.19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст.24 Закону №2939-VI відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації.
Питання практичної реалізації громадянами України, наданого їм статтею 40 Конституції України, права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96 (далі по тексту - Закон №393/96).
Згідно з ч. 1 ст.1 Закону №393/96 громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За змістом ст. 3 Закону №393/96 під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Відповідно до  ст. 5 Закону №393/96 звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.
Згідно з ч. 1 ст.7 Закону №393/96 звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Частиною 3 ст.7 Закону №393/96 визначено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. 
Статтею 15 Закону №393/96 визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Відповідно до ч.1 ст.20 Закону №393/96 звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. 
Отже, з аналізу наведених вище норм вбачається, що звернення, яке відповідає вимогам Закону №393/96, повинно бути прийнято, всебічно та повно розглянуто у встановлені законом строки, та за наявності для того підстав, суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого входить вирішення спірного питання, повинен вжити усіх передбачених законом заходів для поновлення порушеного права особи та усунення причин та умов, які сприяли порушенням. За загальним правилом звернення громадян підлягають розгляду тим суб`єктом, якому вони адресовані. Якщо вирішення порушеного у зверненні питання не належить до повноважень відповідного органу, він повинен переслати його за належністю і повідомити про це громадянина, який подав звернення, для чого встановлено п`ятиденний строк.
Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 03.12.2018 по справі №804/9185/15, яка враховується судом відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Матеріалами справи встановлено, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 по справі №520/1215/21, 06 квітня 2021 року повторно  заява позивача розглянута по суті за участю представника позивача.
Листом від 06.04.2021 №1219 відповідач повідомив заявника про неможливість встановлення факту та встановлення причин притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності (у разі їх наявності).  Військова служба правопорядку у Збройних Силах України створена 07.03.2002 та не є правонаступником будь-якого правоохоронного органу, тому інформація про вчинені позивачем злочини у відповідача відсутня. Повідомлено, що встановити чи є поранення та контузії наслідком: вчинення кримінального чи адміністративного правопорушення; вчинення дій у сталі алкогольного, иаркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю не представляється можливим з огляду на наступне: відсутністю у архівних органах РФ відомостей щодо  поранень  (контузій) та їх обставині відсутністю (знищення) службової картки з можливими дисциплінарними стягненнями; ведення, з 1966 по 1991 роки, обліку кримінальних, адміністративних  правопорушень військовою прокуратурою СРСР; ведення обліку кримінальних, адміністративних правопорушень Військовою службою правопорядку з 2002 року та тільки у Збройних Силах України. Запропоновано позивачу звернутися до правонаступників військової прокуратури СРСР, якою є прокуратура РФ для отримання більш детальної інформації по обставинам  поранення  (контузії) і чи були останні наслідком  протиправних дій або бездіяльності.
В контексті зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на наступне.  
Так, ст. 1 Закону України "Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України" від 07.03.2002 №3099-ІІІ встановлено, що військова служба правопорядку у Збройних Силах України - спеціальне правоохоронне формування у складі Збройних Сил України, призначене для забезпечення правопорядку і військової дисципліни серед військовослужбовців Збройних Сил України у місцях дислокації військових частин, у військових навчальних закладах, установах та організаціях (далі - військові частини), військових містечках, на вулицях і в громадських місцях; для запобігання злочинам, іншим правопорушенням у Збройних Силах України, їх припинення; для захисту життя, здоров`я, прав і законних інтересів військовослужбовців, військовозобов`язаних під час проходження ними зборів, працівників Збройних Сил України, а також для захисту майна Збройних Сил України від розкрадання та інших протиправних посягань, а так само для участі у протидії диверсійним проявам і терористичним актам на військових об`єктах.
Згідно зі ст. 3 Закону №3099-ІІІ основними завданнями Служби правопорядку є: виявлення причин, передумов і обставин кримінальних та інших правопорушень, вчинених у військових частинах та на військових об`єктах; розшук осіб, які самовільно залишили військові частини (місця служби); запобігання вчиненню і припинення кримінальних та інших правопорушень у Збройних Силах України; участь в охороні військових об`єктів та забезпеченні громадського порядку і військової дисципліни серед військовослужбовців у місцях дислокації військових частин, військових містечках, на вулицях і в громадських місцях; захист майна Збройних Сил України від розкрадання та інших кримінально протиправних посягань; забезпечення безпеки дорожнього руху військових транспортних засобів; участь у гарнізонних заходах; виконання у передбачених законом випадках рішень про тримання військовослужбовців на гауптвахті; забезпечення виконання кримінального покарання стосовно військовослужбовців, які за вироком суду засуджені до тримання у дисциплінарному батальйоні; сприяння у межах своєї компетенції органам, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органам досудового розслідування та суду, органам державної влади, органам місцевого самоврядування, органам військового управління, підприємствам, установам, організаціям у виконанні покладених на них відповідно до законів обов`язків; участь у протидії диверсійним проявам та терористичним актам на військових об`єктах.
При прийнятті рішення про введення в Україні чи в окремих її місцевостях режиму воєнного або надзвичайного стану на Службу правопорядку додатково покладаються завдання щодо: участі у боротьбі з ворожими диверсійно-розвідувальними групами на території України; організації збору, супроводження та охорони військовополонених; забезпечення дотримання комендантської години в гарнізонах; охорони військових об`єктів, військових містечок та їх населення, сприяння його евакуації; відновлення та підтримання порядку і дисципліни у військових частинах; контролю за рухом транспортних засобів і перевезенням вантажів Збройних Сил України.
Забороняється покладати на Службу правопорядку завдання, не передбачені цим Законом. Ніякі виняткові обставини або накази чи розпорядження посадових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності військовослужбовців Служби правопорядку.
Відповідно до п.11 ст.7 Закону №3099-ІІІ військовослужбовцям Служби правопорядку під час виконання покладених на них завдань надається право: вести облік кримінальних та інших правопорушень у Збройних Силах України та проводити періодичні звірки з даними відповідних прокуратур.
Матеріалами справи встановлено, з 12.05.1987 по 03.04.1989 проходив дійсну військову службу в Збройних Силах СРСР, в тому числі у складі Військовій частині - польова пошта 10823, брав участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан.
Позивача відповідно до довідки МСЕК серії 12 ААА № 106207 від 05.08.2015 первинно визнано інвалідом 3 групи внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії з 28.07.2015 та по строку 3 групу інвалідності підтверджено з 18.07.2017 на підставі довідки МСЕК серії 12 ААА № 459656 від 21.07.2017.  
Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_2 , не вбачається відомостей, що  підтверджують отримання заявником зафіксованої в установленому порядку події будь-якого ушкодження здоров`я під час проходження військової служби (у тому числі і поранення чи контузії)  
Водночас, Військова служба правопорядку у Збройних Силах України створена 07.03.2002 та не є правонаступником будь-якого правоохоронного органу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач позбавлений правової можливості обліковувати інформацію відносно військовослужбовців, які проходили військову службу у лавах Збройних Сил СРСР, в тому числі перевіряти та виявляти чи вчинялись військовослужбовцем у вказаний період проходження військової служби кримінальні, адміністративні та дисциплінарні правопорушення, а також встановлювати причинний зв`язок поранення та контузії із можливими правопорушеннями в цей період.
Матеріали справи даної справи не містять належних доказів того, що відповідач у даній справі, як суб`єкт владних повноважень, є або може бути розпорядником запитуваної інформації. 
З огляду на що, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем належним чином розглянуто звернення позивача, тоді як позивачем не доведено обставин на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення, щодо порушення відповідачем порядку розгляду такого звернення.
Щодо посилання скаржника на те, що відповідачем не було забезпечено об`єктивний розгляд звернення позивача, то колегія суддів відхиляє такі посилання, як необґрунтовані, оскільки відповідач надав позивачу відповідь у межах встановлених чинним законодавством  та правомірно не здійснював констатацію обставин, що відображені у доданих до звернення документах, оскільки не мав не це правових підстав. Окрім того, відповідачем у наданій відповіді від 06.04.2021 №1219 роз`яснено позивачу, що з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України від 06.02.2019 №75 "Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом російської Федерації про обмін правовою інформацією та протоколу до Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про обмін правовою інформацією" від 18.04.1995 звернення, у відповідності до ст.7 Закону України "Про звернення громадян", за належністю не направляється та запропоновано звернутись безпосередньо до правонаступників військової прокуратури СРСР (прокуратури РФ), яка на час проходження позивачем військової служби здійснювала облік злочинів та подій, скоєних військовослужбовцями.
Стосовно посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не застосовано норми права які регулюють спірні відносини, а саме п.1 ч.1 ст.8 Закону України  "Про військову службу правопорядку у Збройних силах України", яким передбачено, що до функції Військової служби правопорядку віднесено попередження, виявлення, припинення кримінальних та інших правопорушень, вчинених у військових частинах, а також в інших місцях військовослужбовцями, військовозобов`язаними під час проходження ними зборів та працівниками Збройних Сил України під час виконання ними службових обов`язків,  то колегія суддів в контексті спірних правовідносин зазначає, що Військова служба правопорядку у Збройних Силах України створена 07.03.2002, і не є правонаступником будь-якого правоохоронного органу, при цьому позивач запитував інформацію, яка стосувалася проходження ним військової служби  в Збройних Силах СРСР, а не Збройних Сил України. В даному випадку, відповідач позбавлений можливості обліковувати інформацію відносно військовослужбовців, які проходили військову службу у лавах Збройних Сил СРСР, в тому числі перевіряти та виявляти чи вчинялись військовослужбовцем у вказаний період проходження військової служби кримінальні, адміністративні та дисциплінарні правопорушення, а також встановлювати причинний зв`язок поранення та контузії із можливими правопорушеннями в цей період.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи;  не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а висновки, викладені в рішенні суду не відповідають обставинам справи, оскільки суперечать нормам права та матеріалам справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, як такі, що носять характер припущень скаржника та які не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду даної справи.  
Стовно посилання в апеляційній скарзі на правові позиції, які викладені у постановах  Верховного Суду у справах 826/6825/16, 826/4418/14, то колегією суддів вони не приймаються до уваги, оскільки прийняті у вказаних справах рішення суду  ухвалені за інших фактичних обставин, ніж у цій справі, та стосуються інших правовідносин.
Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що позиція позивача у даній справі узгоджується з висновками  Європейського суду з прав людини, викладеними у рішенні від 13.01.2011 по справі "Чуйкіна проти України", то  колегія суддів зазначає, що з урахуванням характеру та змісту спірних правовідносин у цій справі дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції є таким, що жодним чином не суперечить позиції  Європейського суду з прав людини у вказаній справі. 
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку щодо необґрунтованості та безпідставності заявлених позивачем вимог, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення без задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Харківського зонального відділу військової служби правопорядку  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. 
          Відповідно, оскільки за наслідками апеляційного перегляду даної справи відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , відсутні і правові підстави для застосування заходів, передбачених ст. 382 КАС України та зобов`язання Харківський зональний відділ Військової служби правопорядку відповідно до ст. 382 КАС України подати у 15 денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення, оскільки зміст наведеної норми  передбачає застосування цих  заходів в разі прийняття рішення на користь позивача, тобто задоволення позовних вимог.  
          Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В даному випадку відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність дій, що предметом оскарження у даній справі. 
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процессуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.  
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 24.05.2021 по справі № 520/6724/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.О. Бегунц 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.С. Рєзнікова    Л.В. Мельнікова