Постанова                            
Іменем України
 
20 жовтня 2021 року                    
м. Київ
 
справа № 953/16805/19
провадження № 61-5486св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 , 
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Дельта банк», Товариство 
з обмеженою відповідальністю «Легіон Агро»,
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв Андрій Миколайович,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Агро» на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2019 року 
у складі судді Попрас В. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 
24 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Котелевець А. В., Піддубного Р. М.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог та вимог заяв
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» (далі - ПАТ «Дельта банк»), Товариства 
з обмеженою відповідальністю «Легіон Агро»(далі - ТОВ «Легіон Агро»), 
з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати припиненим укладений позивачем з Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» кредитний договір № 2006/0808/55-013 від 29 серпня 2008 року з 01 вересня 2015 року; визнати недійсними: укладений між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Легіон Агро» договір купівлі - продажу прав вимоги від 09 серпня 2019 року; договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 09 серпня 2019 року, укладений між ПАТ «Дельта банк» 
і ТОВ «Легіон Агро»; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С. П. про державну реєстрацію за ТОВ «Легіон Агро» прав та їх обтяжень щодо квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира) та приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Звєрєва А. М. про державну реєстрацію за ТОВ «Легіон Агро» права власності на квартиру.
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявами про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру ташляхом заборони в позасудовому порядку ТОВ «Легіон Агро» вчиняти будь-які дії щодо зняття з реєстрації та виселення позивача з квартири, вселення будь-яких інших осіб, заборони здійснювати заміну замків, вхідних дверей або зміну вхідних дверей у квартирі.
Заяви мотивовані тим, що 06 грудня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А. М. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, яким право власності на квартиру зареєстроване за ТОВ «Легіон Агро», на підставі незаконної виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги від 09 серпня 2019 року, який є предметом спору 
в цій справі. За наслідками розгляду цивільної справи № 640/15313/15-ц ПАТ «Дельта Банк» відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на квартиру. У зв`язку зі зверненням ПАТ «Дельта Банк» до суду 
у справі № 640/15313/15-ц дія кредитного договору № 2006/0808/55-013 від 
29 серпня 2008 року з 01 вересня 2015 року припинилася. 09 червня 2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округуКовальчук С. П.прийняв рішення про державну реєстрацію за ТОВ «Легіон Агро» прав та їх обтяжень щодо квартири за відсутності правових підстав, оскільки договори щодо придбання ТОВ «Легіон Агро» прав за кредитним та іпотечним договорами укладені лише у 2019 році. Протиправні дії з боку ТОВ «Легіон Агро» спрямовані на унеможливлення відновлення права ОСОБА_2 на квартиру. За час розгляду цієї справи до квартири та сусідів неодноразово приходили невідомі особи з метою виселення позивача 
з квартири без рішення суду. Тому невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить або взагалі унеможливить виконання рішення суду та поновлення порушених прав, свобод та інтересів позивача.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. 
Накладено арешт на квартиру до вирішення справи по суті. 
В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом заборони зняття з реєстрації та виселення з квартири відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, враховуючи зміст позовних вимог та обставини, наведені в заяві про накладення арешту на квартиру. 
Проте ОСОБА_2 не довів наявність обставин, які б дозволяли припускати, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони ТОВ «Легіон Агро» вчиняти будь-які дії щодо зняття з реєстрації та виселення ОСОБА_2 і вселення будь-яких інших осіб, здійснювати заміну замків, вхідних дверей до квартири може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду та ці заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Постановою Харківського апеляційного суду від  24 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, апеляційну скаргу 
ТОВ «Легіон Агро» задоволено частково.Ухвалу суду першої інстанції змінено, викладено перший та другий абзаци резолютивної частини в такій редакції: «Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру - задовольнити частково.
Заборонити товариству з обмеженою відповідальністю «Легіон Агро» відчужувати квартиру АДРЕСА_1 ».
В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_2 просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру та шляхом заборони ТОВ «Легіон Агро» вчиняти дії стосовно спірного майна. Закон України «Про виконавче провадження» розмежовує такі процесуальні дії, як накладення арешту на майно і оголошення заборони на його відчуження, а також проведення опису і арешту майна. При застосуванні такого виду (способу) забезпечення позову, як накладення арешту на майно (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України) потрібно конкретизувати його дію: опис, вилучення і передача на зберігання іншій особі або заборона на відчуження. Тому апеляційний суд задовольнив заяву позивача про забезпечення позову не шляхом накладення арешту на квартиру, 
а шляхом заборони відчуження квартири. 
Згідно з наданими ОСОБА_2 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції пояснень, які підтверджені поясненнями представника ТОВ «Легіон Агро», на час звернення до суду із заявою про забезпечення позову у вигляді заборони ТОВ «Легіон Агро» знімати його з реєстрації за адресою квартири, виселяти та вселяти інших осіб, здійснювати заміну замків, вхідних дверей, ОСОБА_2 вже був виселений із квартири, знятий з реєстрації за адресою її місцезнаходження, 
у вхідних дверях до квартири замінений замок та встановлено сигналізацію. Доказів того, що ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом про вселення та поновлення його реєстрації у квартирі суду апеляційної інстанції не надано. Спір між ОСОБА_2 і відповідачами стосується правомірності набуття права власності на квартиру ТОВ «Легіон Агро», а не вселення ОСОБА_2 . Тому забезпечення позову обраним позивачем способом шляхом заборони ТОВ «Легіон Агро» вчиняти відносно квартири певні дії не може бути підставою для вселення позивача до житлового приміщення.
Апеляційний суд не врахував правову позицію у постанові Верховного Суду від 
10 квітня 2019 року у справі № 754/4727/16-ц, на яку ОСОБА_2 посилався в апеляційній скарзі, оскільки зазначена справа стосується оскарження дій державного виконавця, тобто має відмінні від справи № 953/16805/19 обставини.
Аргументи учасників справи
У березні 2020 року ТОВ «Легіон Агро» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову апеляційного суду в частині зміни ухвали суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким скасувати ухвалу суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами не надано оцінку відсутності доказів спроби відчужити спірне майно або спроби чинити перешкоди у виконанні рішення суду. Твердження позивача судами прийняті в якості аргументів та обґрунтування необхідності задоволення його заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2019 року у справі 
№ 761/39201/18 (провадження № 61-9850св19).
Суди не надали оцінки передбаченій частиною третьою статті 154 ЦПК України пропозиції щодо зустрічного забезпечення, незважаючи на те що в даній справі це обов`язок суду (висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року 
у справі № 753/2380/18-ц (провадження № 61-38399св18)).
Мотивування апеляційним судом часткового задоволення апеляційної скарги ТОВ «Легіон Агро» містить суперечливі висновки. Суд зробив висновок, що накладення арешту на майно та оголошення заборони на його відчуження це різні процесуальні дії, але в наступному абзаці заборона на відчуження, на думку суду, вже є складовою арешту на майно. Посилання суду на статтю 56 Закону України «Про виконавче провадження» є помилковим, оскільки вказаний закон не містить таких понять як процесуальні дії, їх розмежування і такого поняття як оголошення заборони на відчуження майна. Такий висновок не відповідає змісту закону, оскільки суд обрав замість одного шляху забезпечення позову інший. За таких обставин апеляційний суд в порушення пункту 1 статті 149 ЦПК України самостійно обрав інший захід забезпечення позову для позивача.
Зміст касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, тому в іншій частині судові рішення 
в касаційному порядку не переглядаються.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
В указаній ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
У частині першій статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема позов забезпечується:
накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1);
забороною вчиняти певні дії (пункт 2).
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має 
з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі 
№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними 
й допустимими доказами».
У частинах першій, третій статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Аналіз матеріалів свідчить, що предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру про визнання припиненим кредитного договору; визнання недійсними договорів купівлі - продажу прав вимоги та відступлення права вимоги за договором іпотеки, скасування рішень нотаріусів про державну реєстрацію  прав та їх обтяжень і права власності на квартиру. Тому суди не звернули уваги, що обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно неспівмірний із предметом позову у цій справі (див. постанови Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 201/12570/18 (провадження 
№ 61-4591св19), від 03 липня 2019 року у справі № 127/220/19 (провадження 
№ 61-8690св19)). У заяві про забезпечення позивач не заявляв клопотання про заборону відповідачеві вчиняти певні дії - відчужувати квартиру, що є відмінним від арешту майна видом забезпечення позову (пункти 1 та 2 частини першої статті 150 ЦПК України), тому апеляційний суд зробив помилковий висновок в цій частині та фактично безпідставно вийшов за межі вимог заяви ОСОБА_2 .
За таких обставин судові рішення в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру підлягають скасуванню 
з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в її задоволенні.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення 
в оскарженій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні заяви про накладення арешту на квартиру.
Відповідно до підпункту «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України 
у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, ? у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
У зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції та переглядом справи 
у суді касаційної інстанції ТОВ «Легіон Агро» сплатило 4 204 грн (2 102 грн + 2 102 грн) судового збору, який підлягає стягненню на його користь з ОСОБА_2 .
Керуючись статтями 400, 402, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Агро» задовольнити частково.
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від  24 лютого 2020 року в частині задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру скасувати.
У задоволенні заявиОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства 
з обмеженою відповідальністю «Легіон Агро» судові витрати на сплату судового збору в сумі 4 204 грн.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала Київського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2019 року та постанова Харківського апеляційного суду від  24 лютого 2020 року в скасованій частині втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук