Постанова                                                 
Іменем України
 
27 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 182/6521/16
провадження № 61-1461св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Білоконь О. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Іопель Сергій Олександрович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2021 року в складі колегії суддів:                   Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , звернувся з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Іопель С. О., про визнання спадкового договору, заповіту недійсними та зняття заборони відчуження.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 доводилась йому тіткою  (рідною сестрою його матері), він є її єдиним родичем. Разом із своєю дружиною він опікувався тіткою, допомагав їй по господарству, забезпечував її продуктами харчування, медикаментами. На початку                     2016 року стан здоров`я тітки погіршився, їй було рекомендовано звернутись до лікаря-психіатра, де їй встановили діагноз органічне ураження головного мозку.
У липні 2016 року він та його дружина звернулися в інтересах тітки до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про визнання її недієздатною та призначення їх її опікунами. У цивільній справі № 182/3796/16-ц за їх заявою була призначена судово-психіатрична експертиза для визначення психічного стану ОСОБА_4 , за висновками якої встановлено, що остання страждає хронічним стійким психічним захворюванням у формі вираженого розладу особистості та поведінки, внаслідок тривалого ураження головного мозку.
У серпні 2016 року він дізнався про те, що 04 серпня 2016 року його тітка уклала спадковий договір з ОСОБА_3 , який був посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського округу Іопелем С. О., згідно із яким ОСОБА_3 зобов`язується виконувати передбачені договором розпорядження ОСОБА_4 і в разі її смерті набуває право власності на 12/19 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями та приватизовану земельну ділянку площею 0,0666 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. 25 листопада 2016 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після її смерті.
ОСОБА_3 протягом багатьох років орендував у ОСОБА_4 гараж і, використавши її хворобливий стан, умовив укласти на свою користь заповіт та спадковий договір, які повинні бути визнані недійсними у зв`язку з тим, що у момент їх вчинення тітка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. 
Враховуючи зазначене та уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати недійсним спадковий договір, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений 04 серпня 2016 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Іопелем С. О. та зареєстрований в реєстрі за № 3105; скасувати зареєстровані у реєстрі за                №№ 3106, 3107 заборони відчуження належного ОСОБА_4 майна - 12/19 частин у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0666 га, розташованої за цією ж адресою; визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 30 червня 2016 року на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Іопелем С. О.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області                         від 07 травня 2019 року у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 позивача ОСОБА_1 залучено до участі у справі його правонаступника ОСОБА_2 .
 
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2020 року в складі судді Багрової А. Г. у задоволенні позову ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки позивачем та його правонаступником не надано належних і достовірних доказів, які б засвідчували, що на момент складення заповіту 30 червня 2016 року та укладення спадкового договору від 04 серпня 2016 року ОСОБА_4 перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Доводи позивача та висновки судово-психіатричного експерта ґрунтуються на припущеннях, тому відсутні передбачені частиною першою статті 225 ЦК України для визнання оскарженого правочину недійсним.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області                від 12 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове, яким позов                   ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , задоволено. Визнано недійсним спадковий договір, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений 04 серпня 2016 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Іопелем С. О.
Скасовано заборону відчуження майна - 12/19 частин у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 , які належать ОСОБА_4 .
Визнано недійсним заповіт, складений 30 червня 2016 року               ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Іопелем С. О.
Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 січня                   2021 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 903,80 грн, витрати у зв`язку з розглядом справи у розмірі                                6 197,50 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскаржувані заповіт та спадковий договір були укладені за відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_4 , за її неспроможності особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта, який узгоджується з поясненнями свідків, є чітким, зрозумілим, категоричним та не ґрунтується на припущеннях.
 
Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що апеляційний суд при прийнятті постанови від 23 грудня 2020 року не вирішив питання щодо розподілу понесених судових витрат по справі, а тому з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , підлягають стягненню витрати, понесені нею у зв`язку з розглядом справи, а саме: витрати пов`язані з проведенням посмертної судово-психіатричної експертизи в розмірі 5 629,50 грн, витрати, пов`язані з проведенням перекладу довідки про народження № 267 в розмірі 430 грн та витрати, пов`язані з направленням сторонам по справі поштових відправлень в сумі 138 грн, що разом становить 6 197,50  грн, а також  підлягають стягненню витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 903,60 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 2 000 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
У січні та лютому 2021 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційні скарги на постанову Дніпровського апеляційного суду                                  від 23 грудня 2020 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2021 року у вказаній вище справі.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України                             від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Касаційна скарга на постанову апеляційного суду мотивована тим, що при вирішенні цього спору суд апеляційної інстанції обмежився тільки доведенням достовірності висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, не дослідивши інші докази у справи та не врахувавши, що підставою для визнання правочину недійсним  на підставі частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, чого не було установлено судом. При цьому вказана експертиза не містить висновків щодо психічного стану ОСОБА_4 саме в момент вчинення оскаржуваних правочинів. За відсутності медичної документації, що на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не повернулась до суду, позивач не мав можливості ознайомитись із її змістом та подати клопотання про проведення повторної експертизи. При цьому суд апеляційної інстанції порушив право відповідача на участь у розгляді справи, розглянувши її за його відсутності.
Касаційна скарга на додаткову постанову апеляційного суду мотивована тим, що позивач звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі після спливу п`ятиденного строку, наслідком чого мало бути залишення цієї заяви без розгляду. Крім того, розгляд вказаної заяви в порушення частини третьої статті 270 ЦПК України здійснений судом без призначення судового засідання до розгляду та виклику сторін.
У квітні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційні скарги, мотивований незгодою із їх доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями                   від 27 січня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року, а ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2021 року - на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
30 червня 2016 року ОСОБА_4 склала заповіт, що був посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іопелем С. О. та зареєстровай за № 2625, у якому на випадок своєї смерті зробила розпорядження, що все належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, в тому числі належні їй 12/19 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_1 вона заповідає ОСОБА_3 
 
04 серпня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений спадковий договір, який посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іопелем С. О. та зареєстрований за № 3107, згідно із яким набувач майна ( ОСОБА_3 ) зобов`язується виконувати передбачені в договорі розпорядження відчужувача і в разі смерті, набуває право власності на належне відчужувачу майно: 12/19 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,0666 га за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи                                              КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» № 120 від 23 серпня 2016 року, проведеної у справі № 182/3796/16-ц за заявою                          ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_4 недієздатною, встановлено, що остання страждала на хронічний стійкий психічний розлад і станом на час проведення експертизи не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка до дня смерті проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Із заявами про прийняття спадщини після її смерті у передбачений законом шестимісячний строк до нотаріуса звернулись ОСОБА_1 та                ОСОБА_3 .
 
На підставі ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2018 року в справі проведено посмертну судово-психіатричну амбулаторну експертизу, відповідно до висновку № 530                        від 10 серпня 2018 року якої у момент підписання заповіту 30 червня                       2016 року та спадкового договору 04 серпня 2016 року ОСОБА_4 виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинно генезу з вираженим психоорганічним синдромом і за психічним станом у зазначені періоди часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга на постанову Дніпровського апеляційного суду                                  від 23 грудня 2020 року не підлягає задоволенню, а касаційна скарга на  додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня                          2021 року підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Щодо касаційної скарги на постанову Дніпровського апеляційного суду                         від 23 грудня 2020 року
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Статтею 1302 ЦК України визначено, що за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.
 
Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.
 
Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
 
Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України).
 
Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).
 
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі  № 6-9цс12 та                       від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14.  Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові                           від 11 листопада 2019 року (справа № 496/4851/14-ц, провадження                              № 61-7835сво19) відступив від висновку Верховного Суду  у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі у справі № 465/1217/16-ц (провадження № 61-1333св18), підкресливши, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
При вирішенні цього спору суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач на виконання своїх процесуальних обов`язків, передбачених статтями 12, 81 ЦПК України, надав належні та допустимі докази того, що його тітка ОСОБА_4 на час укладення оспорюваних правочинів була абсолютно неспроможна розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Установивши, що висновок посмертної судово-психіатричної амбулаторної експертизи № 530 від 10 серпня 2018 року є належним та допустимим доказом доведеності факту, що у момент підписання заповіту 30 червня  2016 року та спадкового договору 04 серпня 2016 року ОСОБА_4 за психічним станом у зазначені періоди часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що цей висновок експерта узгоджується з поясненнями свідків, є чітким, зрозумілим, категоричним, не ґрунтується на припущеннях, встановлює абсолютну неспроможність ОСОБА_4 на укладення вказаних правочинів та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.
 
Вказані обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовує доводи і заперечення сторін.
 
Доводи касаційної скарги про неналежність та недопустимість цих доказів, зокрема і висновку посмертної судово-психіатричної амбулаторної експертизи № 530 від 10 серпня 2018 року, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки останній не містить неповноти або неясності, доказів складення висновку експерта з порушенням чинного законодавства не надано.
 
Не ґрунтуються на матеріалах справи і аргументи касаційної скарги про те, що висновок експертизи № 530 від 10 серпня 2018 року не містить відомостей про психічний стан ОСОБА_4 саме в момент укладення оспорюваних правочинів, оскільки згідно із цим висновком ОСОБА_4 виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинно генезу з вираженим психоорганічним синдромом і за психічним станом у зазначені періоди часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними саме у момент підписання заповіту 30 червня 2016 року та спадкового договору 04 серпня 2016 року.
 
Вказаний доказ суд апеляційної інстанції оцінив у сукупності з іншими доказами, зокрема і висновком судово-психіатричної експертизи                                              КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» № 120 від 23 серпня 2016 року, врахувавши, що ОСОБА_4 страждала на психічні розлади з 2016 року.
 
Разом із тим суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Крім того, безпідставними є доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом права відповідача на участь у розгляді справи.
 
Згідно із статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
 
З матеріалів справи вбачається, що відповідач та його представник двічі,                  16 жовтня та 23 грудня 2020 року, подавали заяви про відкладення розгляду справи.
 
Враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, повторність звернення відповідача та представника відповідача до суду із клопотаннями щодо відкладення справи, доводи яких не підтверджено належними та допустимими доказами, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_3 та його представника                     ОСОБА_5 . Суд правильно виходив із того, що відповідач та його представник були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи та не були позбавлені можливості надати суду відзив на апеляційну скаргу,  скористались таким правом та не обґрунтували належним чином неможливість розгляду справи за їх відсутності.
 
При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначив про те, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
При цьому безпідставними є посилання заявника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, оскільки у цій справі на відміну від справи, що є предметом перегляду, суд на підставі інших фактичних обставин дійшов висновків про недоведеність абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Щодо касаційної скарги на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2021 року
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судами установлено, що позивачем ОСОБА_1 при подачі позову було сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн. ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , було сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2018 року, яка скасована постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року, в розмірі 352,40 грн.
 
При цьому питання щодо судового збору, сплаченого ОСОБА_2 за подачу апеляційної скарги на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2020 року в розмірі 826,80 грн вирішено постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня                   2020 року.
 
Крім того, ОСОБА_2 , понесені витрати, пов`язані з проведенням посмертної судово-психіатричної амбулаторної експертизи в розмірі                                 5 629,50 грн; витрати, пов`язані з проведенням перекладу довідки про народження № 267 в розмірі 430 грн та витрати, пов`язані з направленням сторонам по справі поштових відправлень в сумі 138 грн, що разом становить 6 197, 50 грн.
 
Згідно із договором про надання правничої допомоги від 07 липня 2020 року, актом виконаних робіт від 17 липня 2020 року та довідкою адвоката Перевертайло Л. Т. від 17 липня 2020 року ОСОБА_2 17 липня               2020 року сплачено адвокату Перевертайло Л. Т. 2 000 грн.
 
Оцінюючи викладені у касаційній скарзі доводи ОСОБА_3 про ухвалення додаткової постанови від 18 січня 2021 року без його участі, Верховний Суд виходить із такого.
 
Відповідно до положень частин першої та третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
 
За положеннями частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
У пункті 1 частини четвертої статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ.
 
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо спадкування.
 
Справа, що переглядається, стосується спору щодо спадкування майна ОСОБА_4 , отже правильно розглянута судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Такий порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції підтверджується ухвалою про відкриття апеляційного провадження у справі, журналами судових засідань та змістом постанови від 23 грудня 2020 року.
 
Згідно з пунктом 3 частиною першою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
 
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).
 
Проте, у оскаржуваній додатковій постанові від 18 січня 2021 року суд апеляційної інстанції визнав можливим проводити розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи на підставі частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 369 ЦПК України.
 
Оскільки дана справа по суті була розглянута у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, то й вирішення питання про ухвалення додаткового рішення повинно було відбуватися у тому самому порядку, у якому ухвалювалося судове рішення, тобто у порядку спрощеного провадження з повідомлення учасників справи.
 
Матеріалами справи підтверджено, що додаткова постанова від 18 січня 2021 року ухвалена за відсутності ОСОБА_3 , який не був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що вказав у касаційній скарзі.
 
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
 
Оскільки апеляційний суд розглянув заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справ і саме цією підставою ОСОБА_3 обґрунтував касаційну скаргу на додаткову постанову від 18 січня 2021 року, вона підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції у частині вирішення заяви про ухвалення додаткового рішення.
 
Крім того, обґрунтованими є аргументи касаційної скарги про те, що під час розгляду заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини восьмої статті 141 ЦПК України.
 
У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 була присутня в судовому засіданні під час проголошення вступної та резолютивної частини постанови Дніпровського апеляційного суду                      від 23 грудня 2020 року, проте не заявляла про стягнення витрат на правову допомогу.
Із відповідною заявою вона звернулась до суду поза межами встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України процесуального строку - лише                29 грудня 2020 року, а заяву про обґрунтування розміру витрат на правову допомогу подала до суду лише 06 січня 2021 року, яку доповнила 15 січня 2021 року. При цьому ОСОБА_2 не просила поновити пропущений процесуальний строк на подання вказаної заяви.
 
Велика Палата Верховного Суду, приймаючи додаткову постанову                             від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження                               № 14-382цс19), залишила без розгляду заяву відповідача про стягнення понесених нею витрат на професійну правничу допомогу з огляду на пропуск нею строку для подання доказів понесених витрат. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у своєму клопотанні відповідач не просила поновити пропущений процесуальний строк та не вказала про поважність причин його пропуску, що є підставою для застосування частини восьмої статті 141 ЦПК України (див. пункти 53, 57 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі                                 № 755/9215/15-ц).
 
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (стаття 126, частина перша статті 127 ЦПК України).
 
Таким чином, поза увагою апеляційного суду залишилось те, що у цій справі позивач звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення після спливу п`ятиденного строку, передбаченого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, та не подав заяву про поновлення вказаного процесуального строку, наслідком чого мало бути залишення цієї заяви без розгляду.
 
Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року - без змін.
Касаційну скаргу ОСОБА_3 на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2021 року задовольнити частково.
 
Скасувати додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду                            від 18 січня 2021 року, справу у частині вирішення заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   С. Ф. Хопта   В. В. Шипович