П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/5266/21	
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року про залишення без розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі – ГУ ПФУ в Миколаївській області) в якому просив суд:
- визнати протиправними дії щодо зменшення розміру пенсії з 77% до 70%;
- зобов`язати здійснити з 01 січня 2018 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 , виходячи з 77% грошового забезпечення та здійснити виплату, з урахуванням виплачених сум.
В обґрунтування доводів позовної заяви вказав, що він є пенсіонером та йому з 2009 року призначено пенсію за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 01 січня 1992 року №2262-XII (далі-Закон №2262-XII), в розмірі 77% грошового забезпечення. Втім, з 2018 року відповідачем здійснено перерахунок пенсії, за наслідками якого зменшено грошове забезпечення з 77% на 70%. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки на час призначення пенсії діяло законодавство, яке дозволяло призначення пенсії в розмірі 77%.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 в частині зобов`язання провести перерахунок та виплату пенсії, виходячи з 77% грошового забезпечення з 01 січня 2018 року по 09 січня 2021 року залишено без розгляду, на підставі пропуску строку звернення до суду з позовом.
Приймаючи вказане судове рішення суд першої інстанції посилався на те, що жодних належних та допустимих доказів щодо причин пропуску строку вчасного звернення до адміністративного суду з вказаним адміністративним позовом, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, позивач не вказав і не надав. Судом не встановлено обставин, що свідчать про наявність об`єктивних перешкод для подання позову у встановлений законодавством строк, а, отже, відсутні підстави для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.
При цьому, суд вказав, що пенсія є щомісячним платежем, а тому позивач повинен був дізнатися про порушення свого права після перерахунку пенсії у січні 2018 року.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що ухвалу винесено з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказав, що норми ст.122 КАС України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку з виплатою недоплаченої суми пенсії. Зважаючи на те, що непроведення виплати належної суми пенсії таким особам відбулося з вини держави, в особі її компетентних органів, виплати недоплаченої суми пенсії має проводитися, на думку позивача, без обмеження будь-яким строком.
При цьому, скаржник послався на аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постановах від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18 та від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а.

Відзив на апеляційну скаргу від ГУ ПФУ в Миколаївській області до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.311 КАС України, враховуючи відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для її задоволення, з огляду на таке.

Згідно частин 1 та 2 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
За змістом статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Абзац 1 частини 2 статті 122 вказаного кодексу передбачає, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частинами першою та другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до частини 3 статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Водночас строки, в межах яких особа має право на призначення (переведення) та виплату пенсії, врегульовані також нормами законодавства у сфері соціального захисту, які є спеціальними відносно правовідносин, що склались між позивачем і відповідачем та є спірними у цій справі.
Визначаючи початок перебігу строку звернення до адміністративного суду, важливо встановити той момент, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення її прав.
Так, відповідно до статті 46 Закону№1058-ІV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Отже, норми спеціального законодавства у сфері соціального захисту, які виключають застосування обмеження строком, стосуються саме нарахованих сум пенсій за минулий час, які не виплачені з вини пенсійного органу.
Таким чином, положення статті 46 Закону №1058-ІV не підлягають застосуванню до правовідносин, з приводу яких виник спір у цій справі, через те, що приписи цієї норми законодавства регулюють виплату за минулий час уже нарахованих пенсій, але не виплачених з вини Пенсійного фонду України.
А тому, доводи ОСОБА_1 про те, що, оскільки пенсія не одержана ним своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, а тому повинна виплачуватися за минулий час без обмеження будь-яким строком, є необґрунтованими.
З огляду на викладене, підлягають відхиленню посилання скаржника на правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18 та від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а, оскільки дані справи не є подібними цій справі, зважаючи на те, що предмет спору у вказаних справах стосувався нарахованої, однак невиплаченої пенсії з вини пенсійного органу.
Отже, у спірних правовідносинах застосуванню підлягають строки звернення до суду, передбачені статтею 122 КАС України, за якою початком перебігу строку звернення до адміністративного суду є момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, з моменту отримання грошових виплат, а також при отримані від органу Пенсійного фонду України повідомлення про призначення пенсії, відповіді на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.
Відтак, перерахунок пенсії ОСОБА_1 здійснено пенсійним органом у 2018 році, а тому з урахуванням часу звернення з позовом до суду 09 липня 2021 року та меж заявлених позовних вимог, позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений статтею 122 КАС України, без поважних причин, оскільки позивач міг дізнатися про порушення його права ще у 2018 році, з моменту отримання ним грошових виплат у меншому розмірі та міг звернутися до суду протягом шестимісячного строку.
Однак, з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише у липні 2021 року, тобто після закінчення шестимісячного строку для звернення до адміністративного суду. Разом з тим, належних доказів на підтвердження того, що позивач не мав можливості звернутись за захистом своїх порушених прав раніше, ним надано не було.
Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем пропущений без поважних причин строк на звернення до суду з цим позовом.
Колегія суддів звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Слід зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо залишення позову ОСОБА_1 без розгляду в частині позовних вимог про зобов`язання провести перерахунок та виплату пенсії, виходячи з 77% грошового забезпечення з 01 січня 2018 року по 09 січня 2021 року.
До вказаного висновку колегія суддів дійшла з урахуванням практики Верховного Суду викладеної в постановах від 02 березня 2021 року у справі №758/7700/17 та від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19.
Колегія суддів акцентує особливу увагу на доводах Верховного суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних  Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 31.03.2021 у справі №240/12017/19 про те, що за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди Пенсійний фонд України як центральний орган виконавчої влади був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання, зокрема здійснювати ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення; така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у правовідносинах щодо пенсійного забезпечення у солідарній системі.
До того ж, суд вищої інстанції наголосив на тому, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи, правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права та ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 312, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року про залишення без розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 11.10.2021 року.