ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 грудня 2021 року           справа №263/3716/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі  колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів  Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 9 вересня 2021 року  у справі  № 263/3716/21 (головуючий І інстанції Соловйов О.Л., повний текст складений у м. Маріуполі Донецької області)  за позовом    ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції ДПП в Донецькій області в особі інспектора взводу № 1 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Донецької області Іванової Тетяни Михайлівни про скасування постанови,- 

В С Т А Н О В И В:

Позивач –   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції ДПП в Донецькій області в особі інспектора взводу № 1 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Донецької області Іванової Тетяни Михайлівни (далі – відповідач), в якому просив  скасувати постанову серії ДПО18 № 783367 від 11.03.2021  року про притягнення до адміністративної відповідальності та закрити провадження у справі.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 9 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 42-44).
Позивачем на рішення суду першої інстанції подано апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов, посилаючись на неповне з`ясування обставин, порушення норм матеріального права. В обгрунтування доводів посилався на те, що доданий відповідачем до постанови диск з відеозаписом подій не є допустим доказом, оскільки не містить цифрового підпису. Позивач зазначив, що 03.03.2021 року він прибув до філії ТОВ «Фінансова гарантія» для виконання робіт (акт виконаних робіт додається), що в принципі дозволяє рух (п. 11.13 ПДР) навіть по тротуару і пішохідних доріжках, з причин відсутності інших під`їздів.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні.
Позивач не забезпечив проведення відеоконференції відповідно до ч. 5 ст. 195 КАС України, за якою ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Суд вважає за необхідне перейти до розгляду у письмовому провадженні відповідно до ст. 311 КАС України.
Сторони  в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, відзиву, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО18 № 783367 від 11.03.2021 року, яка винесена інспектора взводу № 1 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Донецької області Івановою Т.М., позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 255 грн. (а.с. 6).
Вказаною постановою встановлено, що 03.03.2021 року о 13 год. 46 хв. позивач, керуючи транспортним засобом VOLKSWAGEN Touаreg, державний номерний знак, д/н НОМЕР_1 , по пр. Миру, 66 у м. Маріуполі, здійснив рух по тротуару, чим порушив вимоги п. 11.12 ПДР України.
В п.8 постанови зазначено, що до неї додається Xiaomi Yi car DVR.
Відповідно до ст. 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи  про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та  інші  матеріали  справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь  у  розгляді  справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали;  5)  чи  підлягають  задоволенню   клопотання    особи,    яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.
В статті 258 КУпАП зазначені випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається. 
За приписами ч. 2 наведеної статті протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу (ч. 4 статті 258 КУпАП). 
Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 1853 цього Кодексу та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення (ч.5 статті 258 КУпАП). 
Відповідно до п. 11.13 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР) забороняється рух транспортних засобів по тротуарах і пішохідних доріжках, крім випадків, коли вони застосовуються для виконання робіт або обслуговування торговельних та інших підприємств, розташованих безпосередньо біля цих тротуарів або доріжок, за відсутності інших під`їздів і за умови виконання вимог пунктів 26.1-26.3 цих Правил..
Пішоходам дозволяється рухатися у житловій та пішохідній зоні як по тротуарах, так і по проїзній частині. Пішоходи мають перевагу перед транспортними засобами, але не повинні створювати безпідставних перешкод для їхнього руху (п. 26.1 ПДР).
У житловій зоні забороняється: а) транзитний рух транспортних засобів; б) стоянка транспортних засобів поза спеціально відведеними місцями і таке їх розташування, яке утруднює рух пішоходів і проїзд оперативних чи спеціальних транспортних засобів; в) стоянка з працюючим двигуном; г) навчальна їзда; ґ) рух вантажних автомобілів, тракторів, самохідних машин і механізмів (крім тих, що обслуговують об`єкти і громадян, виконують технологічні роботи або належать громадянам, що проживають у цій зоні) (п. 26.2 ПДР).
У пішохідну зону в`їзд дозволяється лише транспортним засобам, що обслуговують громадян і підприємства, які розташовані у зазначеній зоні, а також транспортним засобам, що належать громадянам, які проживають або працюють у цій зоні, чи автомобілям (мотоколяскам), позначеним розпізнавальним знаком “Водій з інвалідністю”, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять пасажирів з інвалідністю. Якщо до об`єктів, розташованих на цій території, є інші під`їзди, водії повинні користуватися лише ними (п. 26.3 ПДР).
Згідно ч. 1 ст. 122 КУпАП порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 73 КАС України).
Відповідно до ст. 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 75 КАС України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 КАС України).
Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Законом України «Про Національну поліцію» та Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (надалі - Інструкція), затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 листопада 2015 року N 1395, передбачена можливість застосовувати відеофіксацію обставин правопорушення, в тому числі використовувати відеорегістратори.
В матеріалах справи на аркуші справи 26 відсутній додаток до відзиву на позов диск з відеофайлами.
Апеляційним судом витребувано у Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції диск з відеофайлами щодо обставин правопорушення відносно ОСОБА_1 .
На виконання судового запиту Управлінням патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції надано суду відповідні відеодокази.
З відеозапису (файл Xiaomi Yi car DVR.MP4 0.7-0.13 сек) встановлено, що 3 березня 2021 року транспортний засіб під керуванням позивача рухався тротуаром. 
З інших відеофайлів вбачається ознайомлення позивача з суттю правопорушення, його процесуальними правами, передбаченими ст. 268 КУпАП; відповідачем задоволено клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату для можливості скористатися послугами адвоката. При спілкуванні з поліцейськими позивач заперечував рух тротуаром.
Колегія суддів дійшла висновку, що наданими доказами підтверджено порушення позивачем п. 11.13 ПДР – рух транспортного засобу по тротуару.
Доводи позивача щодо неврахування відповідачем норм ДБН при визначенні ділянки місцевості - тротуаром або пішохідною доріжкою, не спростовують наявність складу правопорушення.
Позивач в позові посилається на те, що не здійснював рух по тротуару, а припарковав транспортний засіб з дотриманням вимог п. 15.10 «в» ПДР.
За п. 15.10 «в» ПДР стоянка забороняється: на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.
Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за рух транспортним засобом по тротуару, а не за стоянку на тротуарі.
В апеляційній скарзі позивачем зазначено зовсім інші доводи щодо обставин правопорушення, які не були предметом позову, тому не беруться апеляційним судом до уваги, а саме, те, що 03.03.2021 року він прибув до філії ТОВ «Фінансова гарантія» для виконання робіт (акт виконаних робіт додається), що, на його думку, дозволяє рух (п. 11.13 ПДР) навіть по тротуару і пішохідних доріжках, з причин відсутності інших під`їздів.
Наведення в апеляційній скарзі інших обставин скоєного правопорушення, ніж в позові, апеляційний суд розцінює як намагання позивачем в будь-який спосіб уникнути відповідальності та ввести суд в оману.
Таким чином, відповідачем надано докази керування позивачем транспортним засобом тротуаром, тобто вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.
Щодо посилання апелянта на протиправність постанови відповідача у зв`язку з відсутністю належних відеодоказів порушення, оскільки на наявному в матеріалах справи диску з відеозаписом подій, відсутній цифровий підпис.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» від 22 травня 2003 року № 852-IV (далі – Закон № 852) електронний підпис - дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язані та призначені для ідентифікації підписувача цих даних; електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Згідно п. 12, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» від 5 жовтня 2017 року № 2155-VIII (далі – Закон № 2155) електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; електронні дані - будь-яка інформація в електронній формі.
Згідно ч. 1  ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV (далі – Закон № 851) оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».
У разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа (ч. 2 ст. 7 Закону № 851).
Якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу (ч. 3 ст. 7 Закону № 851).
Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом (ч. 5 ст. 7 Закону № 851).
Суб`єкти електронного документообігу повинні зберігати електронні документи на електронних носіях інформації у формі, що дає змогу перевірити їх цілісність на цих носіях (ч. 1 ст. 13 Закону № 851).
Згідно ст. 5 Закону № 851 електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Матеріальний носій - лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.
Долучений відповідачем до матеріалів справи в якості доказу DVD диск з відеозаписом обставин події був виготовлений у зв`язку із необхідністю надання інформації, яка має значення у адміністративному судочинстві та є самостійним джерелом доказу похідним від інформації, що зберігається на відео з нагрудних камер та з автомобільного регістратора в електронному вигляді у вигляді файлів.
Таким чином, записаний на оптичний диск - носій інформації електронний файл  у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документу в розумінні ч. 2 смт.7 Закону № 851.
Колегією суддів враховано висновки Верховного суду в постанові від 10.09.2020 року у справі № 751/6069/19.
Крім того, за правовою позицією Верховного суду в постанові від 29.03.2021 року у справі № 554/5090/16-к ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія.
До суду апеляційної інстанції відповідачем наданий оригінал відеодоказів подій від 03.03.2021 року, записаний на dvd-диску, переглядом якого встановлено порушення позивачем вимог п. 11.13 ПДР.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що факт вчинення позивачем зазначеного правопорушення підтверджено належними та допустимими доказами.
На підставі встановлених обставин та аналізу вищенаведених норм КУпАП та ПДР в їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про правомірність спірної постанови відповідача, внаслідок чого позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Отже,  спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
Керуючись ст. ст. 72-77, 272,  286, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -          
          
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення  Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 9 вересня 2021 року  у справі  № 263/3716/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції ДПП в Донецькій області в особі інспектора взводу № 1 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Донецької області Іванової Тетяни Михайлівни про скасування постанови– залишити без змін.
Повний текст постанови складений та проголошений 16 грудня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий                                                                             І.В. Геращенко
           Судді:                                                                                               Е.Г. Казначеєв
                                                                                                         І.Д. Компанієць