ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2021 року
м. Харків
справа № 610/2954/20
провадження № 22ц/818/3015/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря судового засідання Антонович А.А.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 11 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Купіна В.В.,
У С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила розділити між нею та ОСОБА_2 спільне сумісне майно – автомобіль SEAT LEON, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 (надалі Автомобіль), вартістю 240000 грн, виділивши у власність ОСОБА_2 . Автомобіль, стягнути з відповідача на користь позивача половину вартості автомобіля - 120000 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що під час перебування ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_1 вони придбали спірний автомобіль SEAT LEON, 2008 року випуску, легковий універсал, жовтого кольору, вартістю 240000 грн. Відповідач не бажає добровільно вирішити майнові питання, права позивача на частину автомобіля ігнорує. ОСОБА_2 вчиняються протиправні дії, порушується право ОСОБА_1 володіти та користування майном. Добровільно сплатити позивачу половину вартості автомобіля відповідач не бажає.
Заочним рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 11 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 залишений без задоволення.
Судове рішення мотивоване тим, що окрім копій свідоцтв про шлюб та народження спільних з відповідачем дітей, позивачем інших доказів, необхідних для вирішення справи, не надано. ОСОБА_1 , зокрема, не надала доказів того, що Автомобіль був придбаний сторонами у шлюбі, даних власника Автомобіля і коли він був придбаний. Із клопотанням про витребування доказів на підтвердження зазначених обставин позивач до суду не зверталася. 
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Представник позивача неодноразово направляв запити до регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Харківській області про надання інформації щодо власника Автомобіля, але відповіді не отримав. Суд першої інстанції не взяв до уваги обставини справи, неповно дослідив надані докази, що призвело до помилкового і безпідставного рішення суду.
Відповідач не скористався правом надати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, уважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 слід задовольнити частково виходячи з такого. 
Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Як установлено судовим розглядом і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.09.2007, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від вересня 2007 року та копією паспорта ОСОБА_1 (а.с. 6-8, 12).
З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області № 31/20-2454 від 14.07.2021 вбачається, що 04.07.2009 (під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 ) ОСОБА_2 набув у власність автомобіль SEAT LEON, 2008 року випуску, жовтого кольору, з номерними знаками НОМЕР_1 (надалі Автомобіль). 12.06.2021 Автомобіль був перереєстрований на ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 6341/2021/2623401 від 09.06.2021 (а.с. 103). 
З висновку експерта № 51М від 19.11.2021, складеного за результатами проведення авто товарознавчого дослідження з визначення середньої ринкової вартості КТЗ, вбачається, що середня ринкова вартість Автомобіля станом на 18.11.2021 складає 205 220 грн (а.с. 115-121). 
Статтею 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина  третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.
Матеріалами справи підтверджено, що Автомобіль придбаний ОСОБА_2 у власність у період перебування у зареєстрваоному шлюбі з ОСОБА_5 . Будь-яких доказів, у розумінні статей 76-81 ЦПК України, на підтвердження того, що Автомобіль хоч і був придбаний у період шлюбу з позивачем, однак куплений за особисті кошти відповідачем не надано, тобто ОСОБА_6 презумпція спільного сумісного майна не спростована, що є його процесуальним обов`язком. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували набуття спірного майна за рахунок особистих коштів відповідача, розмір цих коштів та джерело їх походження.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно із положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11  «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.
Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Враховуючи те, що ОСОБА_2 відчужив Автомобіль, що є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_1 , на користь третьої особи в період розгляду цивільної справи № 610/2954/20, доказів того, що ОСОБА_1 давала згоду на таке відчуження немає, колегія суддів уважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на свою користь Ѕ частини вартості Автомобіля підлягають задоволенню. При цьому вартість Автомобіля визначається, виходячи з висновку експерта № 51М від 19.11.2021, що складає 102610 грн (205220/2), тобто в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про розподіл між нею та відповідачем спільного сумісного майна (Автомобіля) та виділення у власність ОСОБА_2 Автомобіля задоволенню не підлягають, оскільки на час розгляду справи Автомобіль відповідачем уже відчужений і його власності не перебуває. 
Тому, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 належить задовольнити, заочне рішення суду у справі № 610/2954/20 скасувати з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Суд апеляційної інстанції при перегляді судового рішення у справі № 610/2954/20 враховує докази, подані до Харківського апеляційного суду, оскільки відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України   докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав  докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з ч.5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість : керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;   сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В порушення вимог статті 12 ЦПК України, суд першої інстанції не сприяв позивачу у реалізації її процесуальних прав, відмовив їй у задоволенні заявленого в позовній заяві клопотання про призначення судового автотоварознавчого дослідження (а.с. 42), хоча зазначене клопотання було спрямоване на встановлення дійсної вартості Автомобіля. Таким чином, суд допустив порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення помилкового судового рішення. 
Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
ОСОБА_1 при подачі позовної заяви сплатила 1200 грн судового збору (а.с. 1-2), при подачі апеляційної скарги – 1800 грн судового збору (а.с. 69). Її позовні вимоги задоволені на 85,51%, тому пропорційно задоволеній частині з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 2565 грн 30 коп. судових витрат ((1200+1800)*0,8551).
Керуючись статтями 365, 366, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Заочне рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 11 лютого 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного сумісного майна, виділення майна у власність та стягнення компенсації вартості частки у майні задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 102 610 (сто дві тисячі шістсот десять) гривень компенсації вартості автомобіля, придбаного під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2565 (дві тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) гривень 30 (тридцять) копійок судового збору. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 7 грудня 2021 року. 

Головуючий                                                                           О.Ю. Тичкова

Судді                                                                                 О.В. Маміна 

Н.П. Пилипчук