_____

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року                                                                                   м. Чернівці
справа № 727/5996/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О.
суддів Владичана А.І., Перепелюк І.Б.
секретар Герман Я.І.

позивач  ОСОБА_1 
відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»

апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 7 жовтня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Танасійчук Н.М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.
Позивачка просила визнати відсутність у ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» права вимоги до неї щодо усунення порушень умов кредитного договору № 014 /001/74/40909 від 31 липня 2007 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , і сплати позивачкою заборгованості за цим кредитним договором в сумі 9 489 332 гривні 71 копійка та кореспондуючого обов`язку ОСОБА_1 виконати таку вимогу відповідача.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху і надано п`ятиденний строк з дня отримання копії вказаної ухвали для сплати позивачкою судового збору за подання позовної заяви у розмірі 11 350 гривень.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 7 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 3 серпня 2021 року скасовано ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 5 липня 2021 року про направлення справи за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва та направлено справу до Шевченківського районного суду міста Чернівці для продовження розгляду справи, тобто за місцем знаходження майна. 
Таким чином, з огляду на вимоги Закону України «Про судовий збір», позивачці необхідно було сплатити судовий збір у наданий ухвалою суду п`ятиденний строк для усунення недоліків. 
Оскільки позивачка не усунула недоліки позовної заяви і вимогу суду про сплату судового збору за позовну вимогу майнового характеру не виконала, суд дійшов висновку про наявність визначених цивільним процесуальним законодавством правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Позивачка зазначає, що у спірних правовідносинах, що склалися між нею та відповідачем, вона є споживачем послуг, а тому звільнена від сплати судового збору відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Предметом позову, тобто матеріально-правовою вимогою, щодо якої ОСОБА_1 просила ухвалити судове рішення, є вимога про визнання відсутності у відповідача права вимоги до неї щодо усунення порушень умов кредитного договору № 014 /001/74/40909 від 31 липня 2007 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та іншою особою, та сплати позивачкою заборгованості за цим кредитним договором.
Правовідносини, які виникають з кредитних договорів, підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів».
Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Суд першої інстанції безпідставно поклав на позивачку обов`язок зі сплати судового збору за подання нею позовної заяви.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші сторони відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що у червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», в якому просила визнати відсутність у ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» права вимоги до неї щодо усунення порушень умов кредитного договору № 014 /001/74/40909 від 31 липня 2007 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , і сплати позивачкою заборгованості за цим кредитним договором в сумі 9 489 332 гривні 71 копійка та кореспондуючого обов`язку ОСОБА_1 виконати таку вимогу відповідача.

В обґрунтування позову зазначала, що згідно договору купівлі-продажу від 31 липня 2007 року позивачці та ОСОБА_2 належать на праві спільної часткової власності по 1/2 ідеальній частці в житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .

31 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 014/0001/74/40909, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у розмірі 148 000 доларів США під 13% річних, строком до 30 липня 2023 року.

31 липня 2007 року між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та позивачкою був укладений кредитний договір № 014/0001/74/40910, відповідно до умов якого останній було надано кредит у розмірі 10 000 доларів США під 13,5% річних, строком до 30 липня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за указаними кредитними договорами, 31 липня 2007 року банком з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № 011/0001/21587/787/588, предметом якого є житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 та земельна ділянка, загальною площею 0,0667 га, кадастровий номер 7310136300:16:001:0076, яка розташована за цією ж адресою, з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку та господарських будівель.

Вказувала, що 7 червня 2021 року нею було отримана від відповідача, як нового кредитора згідно укладених договорів відступлення права вимоги, вимогу про сплату позивачкою заборгованості за кредитним договором №014/0001/74/40909 від 31 липня 2007 року, укладеним ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» з ОСОБА_2 , в розмірі 9 489 332 гривень 71 копійка.

Вважала, що відповідач, не будучи фінансовою установою, не може являтись іпотекодержателем, і, відповідно, пред`являти будь-які вимоги позичальнику.

Окрім того, кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Виходячи з наведеного вважала, що у відповідача відсутнє право вимоги до неї щодо виконання умов кредитного договору № 014/0001/74/40909 від 31 липня 2007 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху і надано п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліку, а саме сплати судового збору у розмірі 11 350 гривень. При цьому в ухвалі роз`яснено, що у випадку не усунення недоліків у строк, встановлений судом, позовна заява буде залишена без розгляду.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу від 7 жовтня 2021 року та залишаючи позовну заяву ОСОБА_3 без розгляду, виходив з того, що остання не виконала вимоги ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 вересня 2021 року та не сплатила судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру.
Колегія суддів не погоджується з вказаною ухвалою суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.
У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому (стаття 5 Закону України «Про судовий збір»), не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору».
Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.
Відступаючи від практики Верховного Суду України, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 березня 2018 року в справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) дійшла висновку, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 761/24672/15-ц (провадження № 14-197цс18) вказано, що «у статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав. Разом з тим у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Системний і комплексний аналіз зазначених норм дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як «споживачі, які звернулися з позовними вимогами про захист порушених справ», у переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору, установленому в статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, а саме Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову».
Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позов ОСОБА_1 у даній справі пов`язаний з порушенням відповідачем її прав як споживача фінансово-кредитних послуг, про що свідчать заявлені нею позовні вимоги до ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» щодо визнання відсутності у вказаного товариства права вимоги до неї щодо усунення порушень умов кредитного договору № 014 /001/74/40909 від 31 липня 2007 року, сплати позивачкою заборгованості за цим кредитним договором та кореспондуючого обов`язку ОСОБА_1 виконати таку вимогу відповідача.

При цьому позивачка як на одну підстав задоволення її позовних вимог посилалася на передбачену статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 9 червня 2017 року, норму про заборону вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Окрім того, як вбачається з пункту 2.1 кредитного договору № 014 /001/74/40909 від 31 липня 2007 року, кошти, які отримав ОСОБА_2 за таким кредитним договором від ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», призначалися для використання на споживчі цілі, а саме житло в кредит.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно поклав на ОСОБА_1 , яка звернулася до суду за захистом своїх прав як споживач фінансових послуг, обов`язок зі сплати судового збору та передчасно залишив її позовну заяву без розгляду.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав в постановах від 06 листопада 2019 року у справі № 761/27378/14-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 645/882/19 та від 21 липня 2021 року у справі № 175/1052/20.
Оскаржуваною ухвалою від 7 жовтня 2021 року Шевченкіський районний суд міста Чернівці року фактично позбавив права ОСОБА_1 на судовий захист, чим допустив порушення основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції.
Зазначене відповідає правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 645/882/19.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Ураховуючи наведене, оскаржувана ухвала не може вважатися законною та обгрунтованою, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції щодо вирішення питання про відкриття провадження у справі. 
Керуючись статтями 369, 374, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 7 жовтня 2021 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 25 листопада 2021 року

Головуючий                                                 О.О. Одинак 

Судді:                                                          А.І. Владичан
               
                                                               І.Б. Перепелюк