ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5202/21                                                                   

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Степанюка А.Г.
За участю секретаря: Шевченко Е.П. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року, суддя Щавінський В.Р., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування вимог, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби України у Київській області, у якому просив:
- визнати протиправними та скасувати вимоги №Ф-441555-54 від 07.11.2018 зі сплати єдиного соціального внеску на суму 16042,07 грн, №Ф-441555-54 від 31.05.2019 зі сплати єдиного соціального внеску на суму 19417,31 грн, №Ф-441555-54 від 27.11.20120 зі сплати єдиного соціального внеску на суму 27679,85 грн;
- зобов`язати Головне управління ДПС у Київській області виключити із інтегрованої картки платника заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі 29515,97 грн.
Відповідно до рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Головне управління ДПС у Київській області подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Киїївського окружного адміністративного суду від 09.06.29021 та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні  
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судовою колегією встановлено, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) був  зареєстрований як фізична особа-підпрємець  з 18.09.2008 по 10.01.2020 за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно дозволу типу А №16377/17 від 16.03.2017 на роботу іноземця на території Республіки Польща, що виданий державним органом Республіка Польща (Мазовецький Воєвода), трудовим договором від 04.01.2017, що укладений між позивачем та підприємством "Бревітер транспорт та логістика Ришард Войтас" та інформації про податкову звітність про сплату податків та інших обов`язкових платежів за 2017-2020 роки, ОСОБА_1 працює на території Республіки Польща на підприємстві "Бревітер транспорт та логістика Ришард Войтас" на посаді водія сідлового тягача та отримує з 04.01.2017 дохід у вигляді заробітної плати, з якого здійснюються відповідні відрахування. 
Відповідно до  даних інтегрованих карток платника податків позивача по єдиному соціальному внеску здійснено наступні нарахування:
-          за 2017 рік - 704 грн х 12 = 8448 грн, (+ борг за 2015 рік - 222,53 грн) сума боргу склала 8670,53 грн;
-          за І квартал 2018 (граничний термін сплати 19.04.2018) - 819,06 грн х 3 = 2457,18 грн, сплачено 0 грн, сума боргу склала 11127,71 грн;
-          за II квартал 2018 (граничний термін сплати 19.07.2018) - 819,06 грн х 3 = 2457,18 грн, сплачено 0 грн, сума боргу склала 13584,89 грн;
-          за III квартал 2018 (граничний термін сплати 19.10.2018) - 819,06 грн х 3 = 2457,18 грн, сплачено 0 грн, сума боргу склала 16042,07 грн;
-          за IV квартал 2018 (граничний термін сплати 21.01.2019) - 819,06 грн х 3 = 2457,18 грн, сплачено 1836,12 грн, сума боргу склала 16663,13 грн;
-          за І квартал 2019 (граничний термін сплати 19.04.2019) - 918,06 грн х 3 = 2754,18 грн, сплачено 0 грн, сума боргу склала 19417,31 грн;
-          за II квартал 2019 (граничний термін сплати 19.07.2019) - 918,06 грн х 3 = 2754,18 грн, сплачено 0 грн, сума боргу склала 22171,49 грн;
-          за III квартал 2019 (граничний термін сплати 19.10.2019) - 918,06 грн х 3 = 2754,18 грн, сплачено 0 грн, сума боргу склала 24925,67 грн;
-          за IV квартал 2019 (граничний термін сплати 21.01.2020) - 918,06 грн. х 3 = 2754,18 грн., сплачено 0 грн., сума боргу склала 27679,85 грн.
          Крім того, у зв`язку з перерознесенням сум в межах одного бюджетного рахунку збільшено недоїмку в розмірі на 1836,12 грн, сума боргу склала 29515,97 грн.
На думку податкового органу, станом на 31.08.2020 за позивачем обліковувалась заборгованість по єдиному соціальному внеску в розмірі 29515,97 грн.
У зв`язку із наявністю в ІКПП позивача за кодом бюджетної класифікації 71040000 заборгованості з єдиного соціального внеску, Головним управлінням ДПС у Київській області сформовано вимоги №Ф-441555-54 від 07.11.2018 зі сплати єдиного соціального внеску на суму 16042,07 грн, №Ф-441555-54 від 31.05.2019 зі сплати єдиного соціального внеску на суму 19417,31 грн, №Ф-441555-54 від 27.11.2020 зі сплати єдиного соціального внеску на суму 27679,85 грн.
Заперечуючи у нього боргових зобов`язань та вважаючи  вимоги про сплату боргу (недоїмки) протиправними, позивач звернувся до суду з позовом про їх скасування.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 1); застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (пункт 3).
Згідно положень Закону №2464-VI, основною метою збору єдиного внеску є забезпечення захисту права застрахованої особи на отримання страхових виплат у випадках, передбачених законодавством. При цьому, фізична особа може сплачувати єдиний внесок самостійно або за неї може сплачуватись єдиний внесок у випадках, встановлених законом. 
Згідно частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є, фізичні особи-підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) (абзац третій пункту 1); фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4).
Відповідно до абзаців 1 та 2 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI, платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини 1 статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.
Частиною 4 статті 8 Закону №2464-VI визначено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. 
З 01.01.2017 набув чинності Закон України від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким внесені зміни до Закону №2464-VI.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції Закону №1774-VIII), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць (абзац перший).У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (абзац другий).
Отже, Законом №2464-VI встановлено обов`язок фізичної особи-підприємця, що перебуває на загальній системі оподаткування, сплачувати єдиний внесок незалежно від отримання доходу у розмірі не меншому мінімального страхового внеску. Тобто, мінімальний розмір обов`язкового платежу прямо визначено Законом №2464-VI і не залежить від подання чи неподання платником податків відповідної звітності, або здійснення нарахувань контролюючим органом.
Як встановлено судом першої інстанції та дана обставина підтверджується матеріалами справи, відповідно до даних інтегрованої картки платника по єдиному внеску, ОСОБА_1 нараховано 29 515,97 грн єдиного внеску за період з 2017 року по IV квартал 2019 року.
Відповідно до частини 4 статті 25 Закону №2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату (абзац перший) Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею (абзац четвертий). У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку (абзац п`ятий).
Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Інструкція №449).
Розділом ІV Інструкції №449 встановлено, зокрема, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах , визначених розділом VII цієї Інструкції (абзац 2 пункту 2). Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму, що перевищує 10 гривень (абзац десятий пункту 3). Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи) (абзац 1 пункту 4). 
Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця борг з єдиного внеску.
У зв`язку з наявністю у позивача заборгованості зі сплати єдиного внеску, відповідачем сформовано вимоги №Ф-441555-54 від 07.11.2018 зі сплати єдиного соціального внеску на суму 16042,07 грн, №Ф-441555-54 від 31.05.2019 зі сплати єдиного соціального внеску на суму 19417,31 грн, №Ф-441555-54 від 27.11.2020 зі сплати єдиного соціального внеску на суму 27679,85 грн щодо сплати ОСОБА_1 суми боргу по єдиному внеску. Також, у зв`язку з перерознесенням сум в межах одного бюджетного рахунку збільшено недоїмку в розмірі 1836,12 грн, загальна сума боргу по єдиному внеску, яку повинен сплати позивач, склала 29515,97 грн. 
Однак, як убачається з матеріалів справи, в період з 04.01.2017 до моменту припинення діяльності, як фізичної особи-підприємця - 10.01.2020, позивач  перебував у трудових відносинах з підприємством "Бревітер транспорт та логістика Ришард Войтас", яке знаходиться на території Республіки Польща, де отримував дохід, з якого роботодавцем здійснювалась сплата податків та інших платежів, що підтверджується податковою звітністю про сплату податків та інших обов`язкових платежів за 2017-2020 роки, які подані до компетентних органів Республіки Польща.
Окрім цього, у позивача відсутній за вказаний період дохід від підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця, та отримання заробітної плати, як найманим працівником. База нарахування єдиного внеску у період з січня 2017 року по січень 2020 року була не нижчою, ніж мінімальна заробітна плата. Таким чином, єдиний внесок за вказаний період щодо позивача сплачено його роботодавцем у відповідності до вимог Закону №2464-VI.
При цьому Законом №2464-VI не визначено підстав та порядку нарахування єдиного внеску при одночасному перебуванні особи на обліку в якості фізичної особи-підприємця та виконанні ним трудових обов`язків, як найманого працівника.
Таким чином, в розумінні Закону №2464-VI, позивач у період за який відповідачем нарахований податковий борг по єдиному соціальному внеску, був застрахованою особою, і єдиний внесок за нього нараховувався та сплачувався роботодавцем в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем, як фізичною особою-підприємцем, за відсутності доказів отримання ним доходу внаслідок здійснення підприємницької діяльності.
Доказів на підтвердження отримання позивачем у період з 2017 року по січень 2020 року доходу внаслідок здійснення ним підприємницької діяльності, відповідач до суду не надав, а тому суд першої інстанції дійшов  до вірного висновку,  що позивачу, як фізичній особі-підприємцю, неправомірно нараховано єдиний внесок за вказаний період, а тому  прийняті податковим органом  вимоги №Ф-441555-54 від 07.11.2018 зі сплати єдиного соціального внеску на суму 16042,07 грн, №Ф-441555-54 від 31.05.2019 зі сплати єдиного соціального внеску на суму 19417,31 грн, №Ф-441555-54 від 27.11.20120 зі сплати єдиного соціального внеску на суму 27679,85 грн, є протиправними та підлягають скасуванню.
Щодо вимог позивача про зобов`язання Головного управління ДПС у Київській області виключити з інтегрованої картки платника заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі 29515,97 грн, колегія суддів зазначає  наступне.
Згідно з Порядком ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021 №5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.03.2021 за №321/35943, інтегрована картка платника - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу.
Відповідно до пункту 1 глави 1 Розділу II Порядку 3 метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць.
ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею.
Згідно з главою 2 Розділу II Порядку 3 метою забезпечення контролю за правильністю відкриття/закриття ІКП в інформаційній системі щодекадно забезпечується автоматичне формування реєстрів контролю:реєстр контролю ІКП, відкритих в інформаційній системі, які не відповідають Переліку форм ІКП; реєстр контролю наявності відкритої ІКП за платником, стосовно якого в ЄДР внесено запис про припинення; реєстр контролю наявності ІКП без ознаки "Платник відсутній в реєстрі" відкритої платнику, якого не включено / виключено з реєстру платників певного податку;
Наявні записи в реєстрах контролю не пізніше наступного робочого дня з дня їх виявлення відпрацьовуються підрозділом, що здійснює облік платежів, шляхом усунення помилок:у разі виявлення невідповідностей між ІКП, відкритими в інформаційній системі, та Переліком форм ІКП - здійснюється перекодування ІКП на відповідну форму обліку ІКП; у разі виявлення ІКП, відкритої за платником, якого не включено / виключено з реєстру платників певного податку,- здійснюється перекодування такої ІКП з ознакою "Платник відсутній в реєстрі".
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу щодо вірного та об`єктивного відображення в інтегрованій картці фактичного стану розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган зобов`язаний вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.
Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 25.03.2020 в адміністративній справі № 826/9288/18.
З огляду на вищевикладене, оскільки судом вимоги №Ф-441555-54 від 07.11.2018 зі сплати єдиного соціального внеску на суму 16042,07 грн, №Ф-441555-54 від 31.05.2019 зі сплати єдиного соціального внеску на суму 19417,31 грн, №Ф-441555-54 від 27.11.2020 зі сплати єдиного соціального внеску на суму 27679,85 грн, винесенні Головним управління ДПС у Київській області визнані протиправними, позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління ДПС у Київській області виключити із інтегрованої картки платника заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі 29515,97 грн, підлягають задоволенню.
Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно правомірності стягнення  судових витрат, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими та безпідставними.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1816,00 грн (дублікат квитанції від 26.04.2021 №0.0.2104859870.1 на суму 908,00 грн та дублікат квитанції №0.0.2121768947.1 на суму 908,00 грн), а отже, суд першої інстанції вірно прийняв рішення про стягнення  на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань, призначених для Головного управління ДПС у Київській області.
Щодо  витрат на правничу допомогу, то судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно послався на  норми Закону та стягнув на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з положенням ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 134 КАС України визначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 6 ст. 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Таким чином, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
За змістом положень ч. 6 ст. 134 КАС України зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
Задовольняючи  прохання позивача про стягнення витрати на правничу допомогу суд першої інстанції керувався нормами чинного КАС україни,   практикою Верховного Суду та  ЄСПЛ.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076).
Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до ст. 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як убачається з договору про надання правової допомоги №06/04-21 від 06.04.2021, укладеного між ОСОБА_1 (Клієнт) та Адвокатським бюро "Анжели Василевської" (Бюро), в особі керуючого бюро Василевської Анжели Анатоліївни,  Бюро зобов`язується за дорученням Клієнта здійснювати його захист, представництво та надавати клієнту інші види правової допомоги на умовах і в порядку визначену Договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання Договору.
Пунктом 3.2 зазначеного Договору визначено, що розмір гонорару, який клієнт сплачує Бюро за надану в межах цього Договору правову допомогу, визначається сторонами окремо додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього Договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до Договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками Сторін.
В подальшому, між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро "Анжели Василевської" (Бюро), в особі керуючого бюро Василевської Анжели Анатоліївни укладена додаткова угода №1 від 06.04.2021 до договору про надання правової допомоги №06/04-21 від 06.04.2021, якою визначено вартість послуг (гонорару) Бюро.
У відзиві на позовну заяву податковий орган заявив клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката, в якому відповідач зазначив про неспівмірність розміру витрат на професійну правничу допомогу. Вважає, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу не відповідають ні складності справи, ні ціні позову, ні обсягом роботи.
Позивачем на підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн додано копію договору про надання правової допомоги №06/04-21 від 06.04.2021, копію додаткової угоди №1 від 06.04.2021 до договору про надання правової допомоги №06/04-21 від 06.04.2021, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №5586/10 від 11.02.2016, видане на ім`я Василевської Анжели Анатоліївни , копію ордеру на надання правової допомоги серії АІ №1103707 від 07.04.2021, акт про прийняття-передачі наданих послуг від 26.04.2021 до договору про надання правової допомоги №06/04-21 від 06.04.2021, квитанцію до прибуткового касового ордера №06/04/21 від 06.04.2021.
Згідно додаткової угоди №1 від 06.04.2021 до договору про надання правової допомоги №06/04-21 від 06.04.2021 та акт про прийняття-передачі наданих послуг від 26.04.2021 у цій справі позивачем та його представником оцінено у наступних розмірах, зокрема: підготовка адвокатського запиту - 1000,00 грн та підготовка позовної заяви 4000,00 грн.
Отже, з огляду на досліджені вищезазначені докази, суд дійшов правильного висновку про те, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, а отже не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління  ДПС у  Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду  від 09 червня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Степанюк А.Г.