П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/20682/20
Провадження № 22-ц/4815/1390/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С..

учасники справи: 
позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач: ОСОБА_1 

розглянув в порядку письмового спрощеного позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової О.Л. на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2021 року, ухвалене в складі судді Бучко Т.М. у м. Рівне, у справі №569/20682/20,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н та отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», Правилами користування платіжною карткою та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Також відповідач на час укладення кредитної угоди дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
В порушення умов кредитного договору відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, тому станом на 28 жовтня 2020 року відповідач має заборгованість в розмірі 157949,33 грн заборгованості, яка складається з: 141472,21 грн – заборгованості за кредитом, 116811,62 грн - заборгованості за поточним тілом кредиту; 24660,59 грн. – заборгованості за простроченим тілом кредиту; 8161,78 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 8315,34 грн. – заборгованості за простроченими відсотками. Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором, що порушує законні права та інтереси АТ КБ «Приватбанк».
У зв`язку з цим позивач просив суд про задоволення позову.
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Рішення суду мотивовано недоведеністю позовних вимог. Місцевий суд указав, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами умови кредитних правовідносин з відповідачем, факт їх порушення останнім, а також розмір заборгованості, її складові, період її існування та нарахування, що є процесуальним обов`язком позивача.
У поданій апеляційній скарзі представник АТ КБ "ПриватБанк" покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду через невідповідність висновків  суду фактичним обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що суд дійшов помилкового висновку про те, що банком не доведено факту укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди щодо істотних умов цього договору, оскільки правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про приєднання, які регулюються положеннями статті 634 ЦК України. Суд не звернув уваги на те, що позичальник отримав кредитні кошти, користувалася ними, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по картковому рахунку , проте у зв`язку з порушенням своїх зобов`язань за кредитним договором допустив заборгованість, чим порушив права банку.
Крім того, своїм підписом на заяві-анкеті відповідач засвідчив, що він  згоден з Умовами кредитування та отриманням кредиту. 
З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу не поданий.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Встановлено, що 26.12.2019 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку. 
У даній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
До анкети-заяви клієнта - фізичної особи про приєднання до Умов на правил надання банківських послуг позивач додав витяг з Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку та паспорт споживчого кредиту від 14 червня 2018 року. 
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість  відповідача за вказаним кредитним договором станом на 28 жовтня 2020 року відповідач має заборгованість в розмірі 157949,33 грн заборгованості, яка складається з: 141472,21 грн – заборгованості за кредитом, 116811,62 грн - заборгованості за поточним тілом кредиту; 24660,59 грн. – заборгованості за простроченим тілом кредиту; 8161,78 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 8315,34 грн. – заборгованості за простроченими відсотками.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України.
Надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.
Пред`являючи позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк обґрунтовував свої вимоги тим, що між сторонами існують кредитні правовідносини, які підтверджується анкетою-заявою відповідача від 26 грудня 2019 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, випискою за картковим рахунком, виданою на ім`я ОСОБА_1 , та наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором від 26.12.2019 року станом на 28 жовтня 2020 року.
Дослідивши зазначені докази, суд встановив, що вони не підтверджують факт існування у ОСОБА_1 кредитної заборгованості саме на підставі укладеної з банком анкети-заяви від 26.12.2019 року, так як у вказаній анкеті-заяві не зазначено, якою послугою мав намір скористатися позичальник та яку картку просив оформити на своє ім`я, не зазначено бажаний кредитний ліміт, а також, який саме вид платіжної картки банком було видано відповідачу відповідно до його заяви, номер та строк її дії та не містить істотних умов договору (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період та інше). 
Доданий до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг не підписано позичальником.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019  року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) викладено правову позицію про те, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети.
Не є належним доказом копія паспорту споживчого кредиту підписаний відповідачем 14 червня 2018 року інформація якого зберігає чинність та є актуальною до 29 червня 2018 року, оскільки анкету-заяву про приєднання до Умов на правил надання банківських послуг містить відповідач підписав 26 грудня 2019 року
Крім того, відсутні будь-які докази видачі відповідачу кредитної картки на підставі анкети-заяви про надання банківських послуг від 26 грудня 2019 року та встановлення кредитного ліміту на ній у розмірі зазначеному у позовній заяві.
Довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , містить інформацію про старт карткового рахунку НОМЕР_1 - 14 червня 2018 року. Відомостей про відкриття карткового рахунку 26 грудня 2019 року та встановлення кредитного ліміту до 200000 грн зазначена довідка не містить.
Окрім цього, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що сам по собі розрахунок заборгованості (який до того ж не містить розміру кредитного ліміту) за договором № б/н від 26.12.2019 року не свідчить про укладення між сторонами кредитного договору.
Доводи апеляційної скарги про те, що виписка по картковому рахунку, підтверджує отримання відповідачем кредитної картки і користування встановленим на ній кредитним лімітом та його згоду з умовами кредитування не свідчить про незаконність судового рішення, так як ця виписка містить інформацію руху кредитних коштів за період з 27 червня 2017 року по 27 жовтня 2020 року, тоді як банком не надано доказів отримання картки на підставі анкети-заяви від 26.12.2019 й не доведено, яку саме суму (тіло кредиту) відповідач отримав. При цьому, з вказаної виписки не вбачається за якими картковими рахунками здійснювався рух коштів.
З огляду на викладене, доводи АТ КБ «ПриватБанк» про наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором, укладеним на підставі анкети-заяви 26.12.2019 є безпідставними.
Перевіривши зібрані у справі докази окремо й в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що жоден із наданих позивачем доказів не містить ні підтвердження факту надання кредитних коштів відповідачу (у готівковій або безготівковій формі), ні факту видачі йому відповідного платіжно-кредитного інструменту (платіжної картки), про що стверджував позивач, ні наявності заборгованості по них.
Суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні наведених норм матеріального права до спірних правовідносин врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 342/180/17.
Висновки суду по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані позивачем належним чином.
За приписами частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України (змагальність сторін) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
За змістом статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Питання обов`язку доказування і подання доказів розкрито у статті 81 ЦПК України, стосовно того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374,375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» Крилової О.Л.  залишити без задоволення.
Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 16 грудня 2021 року.

Головуючий суддя :

Судді