Справа № 146/513/19
Провадження № 22-ц/801/2561/2021
Категорія: 61
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Медвецький С. К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року	Справа № 146/513/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),
суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,
за участю секретаря судового засідання - Очеретної М. Ю.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідачі: Томашпільська селищна рада, ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ломаченського В. П. в інтересах ОСОБА_2 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Скаковської І. В. у залі суду, 
встановив:
Короткий зміст вимог 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом до Антонівської сільської ради, ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . 
Він є спадкоємцем п`ятої черги після її смерті.
Звернувшись до Томашпільської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, він дізнався про існування заповіту складеного від імені його тітки на користь ОСОБА_2 . 
Зазначає, що заповіт є нікчемним, оскільки при його складенні та посвідченні були допущені порушення норм діючого законодавства. 
Указує, що під час підписання та посвідчення заповіту рукописний текст: «Текст заповіту прочитано мною, особисто вголос, його зміст та умови відповідають дійсним моїм намірам», було написано не заповідачем, а іншою особою. 
Текст заповіту не було прочитано особисто заповідачем, оскільки ОСОБА_3 не вміла ні писати, ні читати. Наявність зазначеного заповіту, який є нікчемним, порушує його права, як спадкоємця ОСОБА_3 та позбавляє його можливості реалізувати їх та прийняти належну йому спадщину.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд встановити нікчемність посвідченого 29 листопада 2013 року службовою особою Антонівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області заповіту, вчиненого від імені ОСОБА_4 , яка проживала в селі Антонівка Томашпільського району Вінницької області та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за № 105. 
Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2021 року залучено до участі у справі Томашпільську селищну раду в якості правонаступника відповідача - Антонівської сільської ради Томашпільського районну Вінницької області. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2021 року позов задоволено. Встановлено нікчемність заповіту, посвідченого 29 листопада 2017 року службовою особою Антонівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, вчиненого від імені ОСОБА_3 , яка проживала в с. Антонівка Томашпільського району Вінницької області та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім`я відповідача ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за № 105.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підпис та рукописний текст у заповіті виконані різними особами. У заповіті відсутні відомості про те, що посадова особа органу місцевого самоврядування написала заповіт власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів зі слів спадкодавця. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У листопаді 2021 року адвокат Ломаченський В. П. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 12 листопада 2021 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 листопада 2021 року апеляційну скаргу залишено без руху з підстав несплати судового збору.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 листопада 2021 року відкрито провадження у цій справі.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 грудня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду на 16 грудня 2021 року о 09:00 год.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. На думку позивача рішення суду не відповідає вимогам статей 263 і 265 ЦПК України і висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, що є окремою підставою для скасування судового рішення.
Доводи апеляційної скарги заявника полягають у тому, що не було підстав для встановлення нікчемності заповіту. 
Указує, що судом за клопотанням позивача було призначено дві судово-технічні та почеркознавчі експертизи, які не дали конкретної відповіді щодо того хто підписував заповіт. Вказані експертизи не можуть бути допустимими доказами у справі. 
Також зазначає, що ОСОБА_1 не надав доказів того, що нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 . 

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшов.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Антонівка померла ОСОБА_4 .

Факт родинних відносин позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підтверджується наявними у матеріалах справи свідоцтвами про народження. 

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на спадкове майно.

29 листопада 2017 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений секретарем Антонівської сільської ради та зареєстрований у реєстрі за № 105, відповідно до якого своє майно, на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_2 . Сторони у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини (а.с.23-27).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов наступних висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
У справі, яка переглядається, позов мотивований тим, що заповіт, нікчемність якого хоче встановити позивач, посвідчений з порушенням вимог закону, а у самому заповіті, не зазначено відомості про те, що посадова особа органу місцевого самоврядування написала заповіт власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів зі слів спадкодавця. 
У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України).
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.
Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.
Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.
Наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникало б жодного сумніву в цьому.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що:
«нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що:
«визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: 
«цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
Звертається увага на те, що позивач заявив вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, тому колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту, а відтак позов з цих підстав задоволенню не підлягає.
Ураховуючи, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, доводи апеляційної скарги про те, що проведені у справі експертизи є недопустимими доказами не заслуговують на увагу. 
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що нотаріус не відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 .
Отже, у справі, що переглядається, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що заявивши вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, а тому в задоволенні позовних вимог слід було відмовити саме з цих підстав.
Ураховуючи, що ОСОБА_1 просив застосувати неефективний спосіб захисту порушеного права, його позовна вимога про встановлення нікчемності заповіту не підлягає задоволенню, що не позбавляє його права на звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Узагальнюючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, що, відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Ураховуючи доводи апеляційної скарги та встановлені обставини, колегія судів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги й ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права. 
Щодо судових витрат

 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволена частково з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати сплачені у якості судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 152,60 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,
постановив:
Апеляційну скаргу адвоката Ломаченського В. П. в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2021 року скасувати й ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Томашпільської селищної ради, ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 1 152,6 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.
Головуючий                                                  С. К. Медвецький
судді:                                                                         С. Г. Копаничук 
                                                                                 В. В. Оніщук