Справа № 756/14191/19                                                                                                                 Головуючий в суді І інстанції Белоконна І.В.
Провадження № 22ц-824/9138/2021                                                                                            Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 грудня 2021 року                                                                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,
за участі секретаря Примушка О.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гладій Марія Олександрівна, про визнання правочинів недійсними,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 .
Вказувала, що її батьку та його другій дружині ОСОБА_5 належали на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 та гаражний блок з підвалом № НОМЕР_1 на ділянці № НОМЕР_2 в кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташований за адресою: АДРЕСА_2 . 
Позивач вказувала, що батько з дружиною повідомили їй, що вони завірили нотаріально один на одного заповіт на належну кожному частину квартири, а після їх смерті квартира належатиме позивачу з братом, а відтак ОСОБА_2 не зверталася після смерті батька до нотаріальної контори з питання прийняття спадщини у встановленому законом порядку.
В подальшому виявилося, що її батько ОСОБА_4 за декілька місяців до смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 подарував належну йому на праві власності 1/2 частину квартири відповідачу.
Крім того, на ім`я відповідача 04 жовтня 2011 року ОСОБА_4 було вчинено заповіт на належну йому 1/2 частину гаражного боксу на ділянці № НОМЕР_2 в кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач наголошує, що у вересні 2003 року її батько отримав важку травму - забій м`яких тканин головного мозку, струс головного мозку. Після перенесеної травми його стан значно погіршився. Як наслідок він страждав на органічне ураження головного мозку (наслідки черепно-мозкової травми, церебральний атеросклероз /атрофія/), гіпертонічна хвороба з помірним інтелектуально-мнестичним зниженням, вираженими афективними розладами.
На підставі викладеного, просила визнати недійсним договір дарування частки квартири від 29 квітня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гладій М.О., реєстровий номер 347, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . 
Також позивач просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , вчинений 04 жовтня 2011 року, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ковалевською Н.В., реєстровий номер 8-2163, відповідно до якого ОСОБА_4 заповів ОСОБА_3 належну йому на праві власності 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 на земельній ділянці № НОМЕР_2 в кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням, третя особа ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає зокрема про те, що місцевий суд не дослідив належним чином всі обставини справи, оскільки 08 грудня 2005 року нею та колишнім чоловіком ОСОБА_4 було складено один на одного заповіти на належну кожному частину квартири, завірені державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Борисовою С.О., зареєстровано в реєстрі під №6ц-1528, 1529, за якими після їх смерті квартира належатиме позивачу з братом.
Також вказує, що в оскаржуваному рішенні не надано оцінки численним письмовим доказам психологічного стану ОСОБА_4 , що підтверджують його неможливість усвідомлювати свої дії та керувати ними під час здійснення оспорюваних правочинів, а саме договору дарування частки квартири від 29 квітня 2015 року та заповіту від 04 жовтня 2011 року.
Представник ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує зокрема на те, що належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 мав психологічне захворювання, яке впливало на його дієздатність, апелянтом не надано, до того ж, не доведено, яким чином оскаржуване рішення порушує права третьої особи.
Від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу із запереченнями на доводи відповідача.
Також до суду надійшли пояснення ОСОБА_2 , в яких вона погоджується з доводами апеляційної скарги та просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити. ОСОБА_2 також просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В свою чергу ОСОБА_3 та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову на підставі того, що позивачем не доведено  неспроможність ОСОБА_4 в момент укладення ним спірних правочинів розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.12 т.1).
Позивач ОСОБА_2 є донькою померлого ОСОБА_4 (а.с.9 т.1).
Третя особа ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_4 з моменту укладення шлюбу 06 червня 1986 року та до його розірвання 29 травня 2013 року (а.с.13 т.1).
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 24 грудня 1993 року № НОМЕР_3 , виданого Фондом комунального майна Мінського району, квартира АДРЕСА_1 приватизована ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних частках (а.с.11т.1).
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину спірної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 14-16т.1).
29 квітня 2015 року між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено Договір дарування частки квартири, згідно умов якого останній подарував відповідачу належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гладій М.О., реєстровий номер 347 (а.с.62 т.1).
За даними Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти  нерухомого майна  гаражний бокс № НОМЕР_1 на земельній ділянці № НОМЕР_2 в кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташований за адресою: АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про  право власності№ НОМЕР_4 від 14 листопада 2003 року (а.с.160 т.1).
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину гаражного боксу № НОМЕР_1 на земельній ділянці № НОМЕР_2 в кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.166-168 т.1).
04 жовтня 2011 року ОСОБА_4 було вчинено заповіт на користь відповідача ОСОБА_3 , згідно якого заповідач заповів останній все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати на день його смерті і на що він матиме право за законом. Заповіт посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ковалевською Н.В., реєстровий номер 8-2163 (а.с. 67 т.1).
19 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гладій М.О. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, який зареєстровано в реєстрі за № 377, відповідно до якого на підставі заповіту ОСОБА_4 від 04 жовтня 2011 року відповідач набула право власності на 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 на земельній ділянці № НОМЕР_2 в кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.64 т.1).
Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постанові № 554/11179/13-ц від 19 червня 2019 року.
За клопотанням представника позивача та з метою встановлення того, чи міг ОСОБА_4 на час укладення спірних заповіту та договору дарування усвідомлювати свої дії та керувати ними, ухвалою суду від 06 листопада 2020 року призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (м. Київ, вул. Кирилівська, 103А). 
Висновком судово-психіатричного експерта № 697 від 21 грудня 2020 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи встановлено, що під час підписання договору дарування, 29 квітня 2015 року ОСОБА_4 виявляв ознаки «Органічного ураження головного мозку поєднаного ґенезу (травматичного, судинного) із психоорганічним синдромом (F07.9 за МКХ-10) і за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. 
Під час підписання заповіту 04 жовтня 2011 року ОСОБА_4 виявляв ознаки «Органічного ураження головного мозку поєднаного ґенезу (травматичного, судинного) із психоорганічним синдромом і за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
Висновком встановлено, що на момент вчинення спірних правочинів ОСОБА_4 міг керувати та розумів значення своїх дій, оскільки наявне в нього захворювання не сягало такого ступеню вираженості, який би позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також зазначалося, що посилання деяких свідків на «неадекватну поведінку» не узгоджується з даними медичної документації, та з показаннями інших свідків, не описують достатніх для діагностики психічного розладу хворобливих симптомів.
З урахуванням належної оцінки вказаних висновків посмертної судово-психіатричної експертизи, показів свідків, які були допитані у судових засіданнях і, в тому числі вказували на те, що наявність у ОСОБА_4 захворювання не позбавляло його дієздатності в абсолютному розумінні, а також інших досліджених письмових доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в момент укладення спірних правочинів ОСОБА_4 усвідомлював значення своїх дій і міг керувати ними, а отже відсутні правові підстави, передбачені статтею 225 ЦК Українидля визнання складеного ним заповіту та договору дарування недійсним.
Твердження апелянта про те, що в оскаржуваному рішенні не надано оцінки численним письмовим доказам психологічного стану ОСОБА_4 , що підтверджують його неможливість усвідомлювати свої дії та керувати ними під час здійснення оспорюваних правочинів, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на те, що згідно висновку судово-психіатричного експерта № 697 від 21 грудня 2020 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, експертиза була проведена з урахуванням всіх документів, в тому числі амбулаторних карт, довідок, показань свідків, що знаходяться в справі, а відтак експертом, а також судом, враховано всі ці докази. 
Крім цього, згідно відповіді на ухвалу Оболонського районного суду від 04 березня 2020 року про витребування доказів, адміністрація Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомила, що згідно архівних даних за 1990-2020 роки ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні у лікарні не значиться.
Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд - 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                    Судді: