Дата документу 23.11.2021 Справа № 333/2456/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 22-ц/807/3211/21                                  Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрієва М.М.
Є.У.№ 333/2456/21                                                Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
                        Дашковської А.В.,
секретар:         Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мітіної Тетяни Володимирівни, заінтересована особа: Відкрите акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго»,
за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно – Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мітіної Тетяни Володимирівни, заінтересована особа: Відкрите акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» в якій просив суд: скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 04.03.2021 у виконавчому провадженні №64507924; скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 04.03.2021 у виконавчому провадженні №64507924.
В обґрунтування скарги зазначено, що 13 квітня 2021 року він отримав копії постанов державного виконавця Комунарського ВДВС у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) Мітіної Т.В. про відкриття виконавчого провадження та стягнення мінімального розміру виконавчих проваджень від 04 березня 2021 року за виконавчим листом, виданим 16 травня 2018 року. Посилаючись на те, що стягувачем пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, а отже виконавець не мав права відкривати виконавче провадження, просив суд скасувати постанови про відкриття виконавчого провадження та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2021 року  відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 .
Судове рішення мотивовано тим, що стягувачем пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, а тому виконавче провадження відкрито неправомірно, проте, на думку суду, боржником обрано неефективний спосіб захисту порушеного права.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити скаргу в повному обсязі. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що ним обрано неправильний спосіб захисту порушеного права.
Відзив на апеляційну скаргу від стягувача і державного виконавця не надходив.
В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи державний виконавець не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Суд визнав причини його неявки неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, заперечення представника стягувача, який зазначав, що своєчасно звернувся до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Європейський суд наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece)).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент виникнення спірних правовідносин були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».
Так, у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Встановлено, що 16 травня 2018 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя був виданий виконавчий лист по цивільній справі № 333/7199/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Запоріжжяобленерго» вартості не облікованої електричної енергії у розмірі 5 837 грн. 70 коп. 
У виконавчому листі вказано, що рішення набуло законної сили 12 лютого 2018 року, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання становить до 12 лютого 2021 року. 
15 лютого 2021 року до Комунарського ВДВС у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) надійшла заява від ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 333/7199/16-ц. 
04 березня 2021 року державним виконавцем Комунарського ВДВС у м. Запоріжжя Південо – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мітіною Т.В. були винесені постанови про відкриття виконавчого провадження № 64507924 за виконавчим листом № 333/7199/16-ц та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. 
Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, Нікітенко В.В. просив скасувати постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 64507924 за виконавчим листом № 333/7199/16-ц та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. 
Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Встановивши, що державним виконавцем Комунарського ВДВС у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мітіною Т.В. в порушення норм ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №333/7199/16-ц, строк пред`явлення якого пропущено, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що боржником обрано неефективний спосіб захисту порушеного права.
Проте колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції відносно того, що обраний скаржником спосіб захисту свого права не відповідає визначеним нормам закону способом захисту порушених прав у спірних правовідносинах.
Слід ураховувати, що не коректне, з точки зору лінгвістики, формування вимог скарги не може бути перешкодою для захисту свого порушеного права особи, яка звернулась до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог закону, як реалізованого способу захисту суперечить завданням цивільного судочинства, який є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Вказане твердження узгоджується із висновком, висловленим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.09.2021 року за №61-14185св20 .
За змістом частини другої статті 451 ЦПК України за наслідком розгляду скарги на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця суд, за умови визнання оскаржуваних рішення, дії чи бездіяльності неправомірними, приймає рішення про зобов`язання вчинити певну дію, коли це необхідно для усунення порушення або поновлення право заявника.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 в частині оскарження постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження є необґрунтованим.
Заперечення представника стягувача про те, що виконавчий лист був пред`явлений до виконання своєчасно, спростовуються зібраними у справі доказами.
Зокрема, заява про відкриття виконавчого провадження зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції виконавчої служби 15.02.2021 за вх. №3249-7-18.3-33 (а.с.21).
Додана до заперечень на скаргу фотокопія заяви стягувача про відкриття виконавчого провадження, на який міститься вх. штамп виконавчої служби з датою 14.01.2021 (а.с.30 зворот) не спростовує доводи ОСОБА_1 про пропуск стягувачем строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Вказана фотокопія не містить реєстраційного № вхідної кореспонденції, дата її надходження не узгоджується із датою реєстрації в журналі вхідної кореспонденції, що міститься в матеріалах виконавчого провадження. 
Стосовно вимог скарги ОСОБА_1 про скасування постанови державного виконавця про визначений розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, колегія суддів зазначає про таке:
ОСОБА_1 оскаржує постанову державного виконавця про звернення стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Таким чином, Закон України «Про виконавче провадження» установлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, прийнятої під час дії Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця (постанови від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 20 січня 2019 року у справі № 161/8267/17 (провадження № 14-604цс18) та інші).
Ураховуючи викладене, суд у порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не звернув уваги на те, що правовідносини у частині оскарження дій державного виконавця при виконанні постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору є адміністративно-правовими, а відтак справа у цій частині підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
За таких обставин оскаржувана ухвала на підставі ст.377 ЦПК України підлягає скасуванню, провадження підлягає закриттю у зв`язку з розглядом справи з порушенням юрисдикції.
Подібні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 509/4842/17 (провадження № 14-186цс19).
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України.
Закінчивши апеляційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд апеляційної інстанції має роз`яснити скаржникові про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.
Оскільки апеляційний суд на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині вирішення вимог про скасування постанови державного виконавця про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження, то відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України роз`яснює ОСОБА_1 його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.
Відповідно до ч.13 с. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно із ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню, судовий збір, який підлягає компенсації складає 227,00 гривень, тобто пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись ст.ст. 367, 377, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частковою.
Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2021 року скасувати та постановити нову.
Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мітіної Тетяни Володимирівни про відкриття виконавчого провадження від 04.03.2021 року у виконавчому провадженні №64507924.
Закрити провадження по скарзі ОСОБА_1 в частині оскарження постанови державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мітіної Тетяни Володимирівни про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 04.03.2021 року у виконавчому провадженні №64507924.
Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд його скарги на постанову державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мітіної Тетяни Володимирівни про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 04.03.2021 року у виконавчому провадженні №64507924, віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
Стягнути з державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мітіної Тетяни Володимирівни на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 227,00 гривень ( двісті двадцять сім гривень 00 копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови складено 24 листопада 2021 року

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська