Справа № 458/1400/18                                         Головуючий у 1 інстанції: Кшик О.І. 
Провадження № 22-ц/811/2004/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        18 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,                                        суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
за участю: секретаря Івасюти М.В.,
адвоката Грабовця С.В. - представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 01 квітня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (який 11 вересня 2018 року змінив прізвище та ім`я на ОСОБА_2 ; а.с. 62), в кінцевій редакції позовних вимог якого просив суд стягнути зі згаданого відповідача суму основного боргу у розмірі 85 636 грн. 80 коп., 3 % річних за незаконне використання коштів у розмірі 6 998 грн. 35 коп., втрати від інфляції у розмірі 12 768 грн. 45 коп., а всього - 105 403 грн. 60 коп.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 14.11.2016 року позивач надав відповідачу позику у розмірі 3 040 доларів США на строк до 31.12.2017 року, про що відповідачем власноручно було складено та підписано у присутності двох свідків розписку. Однак, відповідач ухиляється від повернення боргу, чим порушує взяті на себе зобов`язання, а тому позивач змушений звернутися з даним позовом до суду(а.с. 2-4).

Оскаржуваним рішенням позов частково задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 85 636 грн. 80 коп. та 3% річних у розмірі 6 998 грн. 35 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 926 грн. 29 коп.
У задоволенні вимоги про стягнення втрат від інфляції у розмірі 12 768 грн. 45 коп. - відмовлено(а.с. 108-113).

Дане рішення оскаржив відповідач.
Апелянт просить оскаржуване рішення в частині задоволення вимог позивача скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.
Вважає помилковим висновок суду про існування між сторонами спору договору позики, оскільки «кошти у розмірі 3 040 доларів США були взяті в Позивача задовго до складення розписки» і такі були «призначені виключно для покупки автомобіля для бізнесу позивача» (а.с. 122-125).

       Апелянт, будучи своєчасно (23.09.2021 року) належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду справи (а.с. 152), в судове засідання не з`явився і про причину такої неявки суд не повідомив, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
-        в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необгрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6 частини 2 статті 356).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно із ч.2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК України).
Зі змісту вище наведених норм випливає те, що договір позики має ознаки реального правочину, виконання якого відбувається в момент його укладення, і сам договір є свідченням цього виконання.
Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Як вбачається зі змісту ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов (наприклад - договору укладеного в усній формі) може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
При цьому, дана норма чи будь-яка інша норма Цивільного кодексу України, не містить вимоги, яка визначає обов`язковість наявності розписки (або іншого документу), як єдиного належного доказу на підтвердження передавання позичальнику визначеної грошової суми, в т.ч. - і при укладенні договору позики у письмовій формі.
А як вбачається з наявної в матеріалах справи Розписки від 14 листопада 2016 року, відповідач отримав у позивача 3 040 доларів США, які зобов`язувався повернути до 31 грудня 2017 року (а.с. 7, 45).
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вищезгадану Розписку визнає належним і допустимим доказом укладення договору позики між сторонами спору та факту передачі визначеної цією Розпискою грошової суми.
Саму Розписку (як договір позики) позичальник (відповідач) не оспорював і не оспорює, в установленому законом порядку ця Розписка (як договір) недійсним не визнавалася, а відтак вона, як правочин, є правомірною (стаття 204 ЦК України).
В апеляційній скарзі не зазначено, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення (які саме обставини, що мають значення для справи, встановлені неповно та (або) неправильно; які саме нові обставини та (чи) докази підлягають встановленню, дослідженню чи оцінці в ході апеляційного розгляду справи тощо), так само, як не наведено заперечень проти доказів, використаних судом першої інстанції.
З урахуванням вище наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Турківського районного суду Львівської області від 01 квітня 2021 року- без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 28 жовтня 2021 року.

       Головуючий:                                                 Цяцяк Р. П.
       
       Судді:                                                                 Ванівський О.М.

                                                                        Шеремета Н.О.