ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" листопада 2021 р.           Справа№ 910/3958/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Коротун О.М. 
          Майданевича А.Г. 
 
при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.  
за участю представників сторін: 
від позивача: Лесь Ю.І.;
від відповідача 1: Яковюк Л.Ю.;
від відповідача 2: не прибув,
розглядаючи матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 року (повний текст складено 04.08.2021 року)
у справі № 910/3958/21 (суддя - Нечай О.В.)
за позовом     Акціонерного товариства "РВС Банк"
до  Товариства з обмеженою відповідальністю "Газова компанія "Черкаси-Газ"
ОСОБА_1
про    стягнення 507 164,75 грн,-                                        
                                                            
                                                   ВСТАНОВИВ: 
          Акціонерне товариство "РВС Банк" (далі - відповідач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газова компанія "Черкаси-Газ" (далі - відповідач 1) та    ОСОБА_1 (далі - відповідач 2)  про стягнення з відповідачів пропорційно 507 164,75 грн.
          Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач, як гарант, має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника (відповідача-1) в межах суми, сплаченої ним за гарантією за договором про надання гарантії № Д-36-20Г від 03.01.2020 року, та неналежним виконанням відповідачем-2 взятих на себе зобов`язань за договором поруки № ДП-36-20Г від 03.01.2020 року.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газова компанія "Черкаси-Газ" та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "РВС Банк"  459 344,59 грн заборгованості, 11868,47 грн пені, 29  441,13 грн 30 % річних та 5  971,47 грн    інфляційних втрат.   В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газова компанія "Черкаси-Газ" на користь Акціонерного товариства "РВС Банк" витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 799,69 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "РВС Банк" витрати по сплаті судового збору в розмірі 3799,69 грн. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 8,09 грн покладено на позивача.
          Не погодившись з прийнятим рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 20 Господарського процесуального кодексу України. 
          Так, скаржник вказав, що,  судом першої інстанції було погоджено порушений порядок об`єднання позивачем позовних вимог та здійснено розгляд справи, яка не відноситься до  юрисдикції господарських судів, адже всі вимоги, які так чи інакше виникають з відносин поруки, в яких фізична особа є поручителем, мали б розглядатись в місцевому  суді, із залученням відповідача 1 до участі у справі і якості третьої особи.  
При цьому, скаржник наголосив,  що           судом першої інстанції помилково зроблено висновок  щодо того, що між позивачем та відповідачем 1 існують відносини  поруки.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2021 року вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М.,  Коротун О.М.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 року у справі     № 910/3958/21 залишено без руху.
          Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази  про сплату судового збору за подання апеляційної скарги.
          Відтак, скаржником було усунено недоліки поданої апеляційної скарги.          
          Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 року у справі  № 910/3958/21 своєю ухвалою від 27.09.2021 року.
08.10.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач  просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.
Крім того, представник  позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що суд першої інстанції  повно з`ясував усі фактичні обставини справи, дослідив і надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, сприяв  повному,  об`єктивному та неупередженому  її розгляду, а тому судове рішення  відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а відтак ухваленим з дотриманням норм матеріального права та з правильним застосуванням  норм процесуального права.  
09.11.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Газова компанія "Черкаси-Газ" до суду надійшло клопотання про продовження строків розгляду справи для з`ясування всіх спірних правовідносин, яке було задоволено судом.          
Північний апеляційний господарський суд продовжив строк розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 року у справі   № 910/3958/21 та відклав розгляд справи на 30.11.2021 року своєю ухвалою від 09.11.2021 року.                    
Крім того, в даній ухвалі Північний апеляційний господарський суд, враховуючи що  кореспонденція, надіслана на адресу ОСОБА_1 , повернулася до суду з відмітками: «за закінченням терміну зберігання»  зобов`язав ПАТ "Укрпошта" та   Київську міську дирекцію невідкладно, але не пізніше п`яти днів з дня вручення даної ухвали надати суду інформацію щодо обставин невручення поштового відправлення суду на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з підтверджуючими її висновки доказами. Зобов`язано     ПАТ "Укрпошта"   та Київську міську дирекцію   вручити дану ухвалу у відповідності до Правил надання послуг поштового зв`язку у встановлений строк та у п`ятиденний строк повідомити суд.
24.11.2021 року та 26.11.2021 року від АТ «Укрпошта» (Генерального директора  та директора Філії, відповідно) надійшли листи, в яких повідомлено, що при здійсненні листоношею доставки  листа за зазначеною адресою, ОСОБА_1 , двері ніхто не відчинив, було залишено повідомлення про отримання рекомендованого листа в ВПЗ Зазначено, що Укрпошта немає важелів впливу на адресатів щодо одержання ними поштових відправлень, що надходять на їх адресу. 
Скаржник в судове засідання Північного апеляційного господарського суду 30.11.2021 року не з`явився, Про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином в порядку, передбаченому ст.  120,  242 Господарського процесуального кодексу України.
          Відповідно до п. 4, 5 ч. 6  ст. 242 Господарського процесуального кодексу України  днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє (ч. 7  ст. 242 Господарського процесуального кодексу України).
          Судова кореспонденція надсилалася учасникам справи за адресами, які були з`ясовані судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції та яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. А тому судова кореспонденція  була надіслана, в силу ч. 6  ст. 242 Господарського процесуального кодексу України  вважається врученою.
          За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про вчинення всіх, залежних від суду дій, для належного повідомлення усіх учасників справи та, враховуючи процесуальне обмеження строку перегляду рішення  суду і забезпечення розгляду справи впродовж «розумних строків», дійшов висновку про можливість розгляду справи в даному судовому засіданні.
          Представник позивача в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 30.11.2021 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
          Представник відповідача 1 в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 30.11.2021 року вирішення даного питання залишив на розсуд суду.           
          Водночас, колегія суддів відзначає, що на сайті Судової влади була опублікована ухвала Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021 рокуу про відкладення розгляду справи на 30.11.2021 року.
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду  міста Києва  від 21.07.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга ОСОБА_1 у справі №910/3958/21 - без задоволення,  з наступних підстав. 
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          Як правильно встановлено судом першої інстанції, 17.12.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (оператор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Газова компанія "Черкаси-Газ" (замовник) було укладено договір №1907000666 транспортування природного газу (далі - договір транспортування), відповідно до умов якого оператор надає замовнику послугу транспортування природного газу (далі - послуга) на умовах, визначених у цьому договорі, а замовник сплачує оператору встановлені в цьому договорі вартість такої послуги та плат (за їх наявності), які виникають при його виконанні.
           03.01.2020 року між Акціонерним товариством "РВС Банк" (гарант) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Газова компанія "Черкаси-Газ" (принципал) було укладено договір про надання гарантії № Д-36-20Г (далі - договір гарантії), відповідно до умов якого, за заявою принципала банк надає на користь бенефіціара (Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України") гарантію, за якою зобов`язується сплатити бенефіціару на його письмову вимогу грошову суму в разі гарантійного випадку та дотримання умов гарантії і цього договору. Сума гарантії складає 1750 000,00 грн. Гарантія вступає в силу з моменту видачі та діє по 31.12.2020 року включно.
          Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було видано Банківську гарантію виконання зобов`язання № 36-20Г від 03.01.2020 року (далі - Банківська гарантія), за умовами якої позивач зобов`язався безвідклично протягом 3 (трьох) банківських днів сплатити суму в розмірі 1750 000,00 грн після одержання від бенефіціара письмової вимоги, без необхідності для нього обґрунтовувати свою вимогу, за умови, що в тексті вимоги буде зазначено, що сума, яка вимагається, повинна бути сплачена у зв`язку з тим, що принципал не здійснив оплати рахунку за добовий небаланс в строк, встановлений договором транспортування.
           03.01.2020 року між позивачем (банк), відповідачем-1 (принципал) та ОСОБА_1 (поручитель) було укладено договір поруки №ДП-36-20Г (далі - договір поруки).
          Відповідно до п. 1.1 договору поруки поручитель зобов`язується перед гарантом у повному обсязі солідарно відповідати за виконання принципалом зобов`язань щодо повернення суми гарантії, комісій та інших платежів, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором гарантії, що укладений між гарантом та принципалом, та додатковими договорами (угодами) до договору гарантії, що можуть бути укладені в майбутньому.
          Згідно п. 2.1 договору поруки сторони погодили зміст забезпеченого порукою зобов`язання: повернення гарантії в сумі 1  750  000,00 грн у строки (терміни) та на умовах, визначених договором гарантії та додаткових договорах (угодах) до договору гарантії, що можуть бути укладені в майбутньому; сплата комісій та інших платежів, визначених договором гарантії, з урахуванням змін та доповнень до договору гарантії, якщо такі будуть прийняті; сплата можливих штрафних санкцій у розмірі, у випадках та на умовах, визначених Договором гарантії, та додатковими договорами (угодами) до договору гарантії, що можуть бути укладені в майбутньому; сплата інших будь-яких плат, що мають здійснюватися принципалом та передбачені договором гарантії; інші витрати, пов`язані зі здійсненням забезпеченої порукою вимоги.
          Так, за твердженням позивача, 24.07.2020 року та повторно 30.11.2020 року ним було отримано через ПАТ АБ "Укргазбанк" листи № 130/20918/2020 від 24.07.2020 року та № 130/36177/2020 від 26.11.2020 року про надання вимоги платежу за Банківською гарантією.
          У письмових вимогах № ТОВВИХ-20-8629 від 23.07.2020 року та № ТОВВИХ-20-13162 від 24.11.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" зазначило, що відповідач-1 не здійснив оплату рахунку за добовий небаланс у строк, встановлений договором транспортування, у зв`язку з чим бенефіціар вимагав сплатити гарантійну суму -  459   344,59 грн.
          За твердженнями позивача, з огляду на отримання ним вищезазначеної вимоги, що становить належне представлення, банк сплатив бенефіціару гарантію в сумі 459    344,59 грн.
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції,  позивачем було направлено відповідачу-1 регресну вимогу вих. № 1960/-20-БТ від 03.12.2020  року про сплату гарантії в сумі 459344,59 грн, яка 17.12.2020 року була отримана відповідачем-1, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 0100184819842 (наявне в матеріалах справи).
          Крім того, як зазначає позивач, ним було повторно направлено відповідачу-1 регресну вимогу вих. № 192/21-БТ від 10.02.2021 року про сплату гарантії в сумі 459 344,59 грн, яка 16.02.2021 року була отримана відповідачем-1, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 0100184380263, а також направлено вимогу вих. №225/21-БТ від 12.02.2021 року поручителю про сплату гарантії в сумі 459  344,59 грн, пені в розмірі 18  726,16 грн та інфляційних втрат і 3 % річних у розмірі 15 807,51 грн (докази направлення вказаної вимоги відповідачу -2 наявні в матеріалах справи).
          Відповідачі в свою чергу вищевказані вимоги залишили без задоволення.
          Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
          Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
          Частиною  1 ст. 546 Цивільного кодексу України передбачено, що гарантія є одним із способів забезпечення виконання зобов`язання.
          Згідно ст.ст. 560, 561 Цивільного кодексу України унормовано, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше. Гарантія не може бути відкликана гарантом, якщо в ній не встановлено інше.
          Відповідно до ч. 1 ст. 200 Господарського кодексу України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.
          Зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання (ст. 562 Цивільного кодексу України).
          Згідно ч.ч. 1 - 4 ст. 563 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.
          Відповідно до  ч.ч. 1, 2 ст. 565 Цивільного кодексу України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії. Гарант повинен негайно повідомити кредитора про відмову від задоволення його вимоги.
          Суд встановив, що, в забезпечення виконання відповідачем-1 зобов`язань за договором транспортування, між позивачем та відповідачем-1 було укладено договір гарантії, а також позивачем було видано Банківську гарантію. В подальшому, позивач через ПАТ АБ "Укргазбанк" отримав вимоги бенефіціара про сплату гарантії в сумі 459  344,59 грн, у зв`язку з нездійсненням відповідачем-1 оплати рахунку за добовий небаланс у строк, встановлений договором транспортування, що не заперечується скаржником. 
          З огляду на положення ст.ст. 560, 563, 565 Цивільного кодексу України, обов`язок гаранта сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією та направлення кредитором гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає. 
          Подібний правовий висновок міститься  в постановах Верховного Суду від 18.10.2018 року у справі №910/21641/17, від 20.06.2018 року у справі №904/9536/17, від 02.03.2018 року у справі №910/8297/17 та від 14.11.2019 року у справі №910/20326/17.
          Відповідно до пункту 2 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Національного банку України № 639 від 15.12.2004 року (далі - положення), гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант (банк, який надає гарантію на користь бенефіціара) бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром (особа, на користь якої надається гарантія) сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.
          Згідно п.п. 36, 37 Положення банк-гарант (резидент), отримавши від бенефіціара або банку бенефіціара, або іншого банку вимогу, перевіряє достовірність цієї вимоги, а також те, що вона становить належне представлення. Банк-гарант (резидент) сплачує кошти бенефіціару за гарантією в разі отримання вимоги, що становить належне представлення.
          Факт виконання умов договору гарантії і Банківської гарантії та перерахування позивачем на рахунок бенефіціара грошових коштів у сумі 459 344,59 грн, в якості гарантії згідно з вимогою ТОВВИХ-20-13162 від 24.11.2020 року  підтверджується належним чином засвідченою копією меморіального ордеру №96 від 03.12.2020 року (наявна в матеріалах справи).
          Відповідно до ч. 1 ст. 569 Цивільного кодексу України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.
          Згідно з п. 4.2 договору гарантії якщо на вимогу бенефіціара банк виплачує кошти за гарантією, принципал зобов`язаний протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання повідомлення від банку, але не пізніше дня закінчення строку гарантії, повністю відшкодувати банку такі виплати та усі пов`язані з цим витрати банку у валюті гарантії.
          У підп. 3.6.1 пункту 3.6 договору поруки поручитель зобов`язався у випадку надіслання гарантом письмової вимоги виконання забезпеченого зобов`язання перерахувати протягом 5 (п`яти) робочих днів суму гарантії, штрафних санкцій, комісії та інші платежі на рахунок, зазначений у письмовій вимозі.
          Відповідно до ч. 1  ст. 73 Господарського процесуального кодексу України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1  ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
          Відповідно до ч. 1-3  ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
          Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у     постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).          
          Матеріалами справи підтверджується належними та допустимими доказами звернення позивача до відповідача-1 із регресними вимогами вих. № 1960/-20-БТ від 03.12.2020  року та вих. № 192/21-БТ від 10.02.2021 року про сплату гарантії в сумі 459 344,59 грн, а також до відповідача-2 - з вимогою вих. №225/21-БТ від 12.02.2021 року.
          За змістом ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
          Згідно ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України визначає, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
          Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
          Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.
          Отже, при солідарному обов`язку кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання в повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного окремо.
          З огляду на вищенаведене, оскільки невиконання відповідачами зобов`язання з перерахування позивачу суми гарантії в порядку регресу підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідачі не надали, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів заборгованості в розмірі 459 344,59 грн.
          Колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що даний спір не відноситься до  юрисдикції господарських судів, адже всі вимоги, які так чи інакше виникають з відносин поруки, в яких фізична особа є поручителем, мали б розглядатись в місцевому  суді, із залученням відповідача 1 до участі у справі у якості третьої особи, з огляду на наступне. 
          З дати набрання чинності Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VIII до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.
          Положення п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
          Аналогічна правова позиція міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду  від 19.03.2019 року у справі № 904/2526/18 (12-272гс18), від 19.03.2019 року у справі № 904/2538/18 (12-263гс18).
          Так, між позивачем та відповідачем  2 виник спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за договором про надання гарантії, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку  господарського судочинства  згідно з ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.
          При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок  щодо того, що між позивачем та відповідачем 1 існують відносини  поруки, як безпідставне та таке, що не відповідає дійсності. 
          Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідачів пені, інфляційних втрат та 30 % річних, колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. 
          Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
          Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України).
          Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
          Частинами 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
          За приписами частин 1, 2 ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
          Згідно ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
          Відповідно до п. 5.1 договору гарантії за порушення строків повернення банку коштів, сплачених банком за гарантією/сплати процентів, комісій та/або інших платежів за цим Договором, принципал сплачує банку пеню від суми заборгованості у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення, що діяла в період, за який нараховується пеня.
          Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
          Згідно з ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
          Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
          Враховуючи ту обставину, що регресну вимогу вих. № 1960/-20-БТ від 03.12.2020 року було отримано відповідачем 1 - 17.12.2020 року, обов`язок відповідача1 відшкодувати позивачу суму гарантії в порядку регресу мав бути виконаний, відповідно до п. 4.2 договору гарантії, у строк протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту її отримання, тобто у строк до 24.12.2020 року.
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставного  нарахування позивачем пені за 24.12.2020 рік.
          Колегія суддів перевіривши розрахунок пені, погоджується з висновком суду першої інстанції що пеня  за період з 25.12.2020 року по 12.03.2021 року підлягає стягненню в розмірі 11 868,47 грн.
          Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Згідно з п. 4.2 договору гарантії до повної сплати коштів за гарантією принципал сплачує банку проценти від суми боргу в розмірі 30 % за період з моменту виконання банком вимоги бенефіціара до моменту зарахування суми боргу на належні банку рахунки.
          Колегія суддів перевіривши розрахунок 30 % річних та пені, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення 30 % річних у розмірі 29 441,13 грн, 5971,47 грн  пені. 
          З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог та враховуючи умови договору поруки,  їх солідарне стягнення з відповідачів, в тому числі щодо сплати штрафних санкцій,  інших платежів, визначених договором гарантії та витрат по сплаті судового збору.
          Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень скаржник суду не надав.
          Так, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
          Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.           
          При цьому, колегія суддів погоджується з доводами позивача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу. 
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -                                                                                                                        
                                                                 ПОСТАНОВИВ:
           1. Апеляційну скаргу      ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 року у справі № 910/3958/21 залишити без задоволення.                                     
           2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 року у справі №910/3958/21   залишити без змін.                                    
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.  
                     4.  Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 року у справі №910/3958/21.         
           5.     Матеріали справи №910/3958/21 повернути до Господарського суду  міста Києва.
                    
                    Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 06.12.2021 року.