ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9574/21 Справа № 213/3685/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі – Кругман А.М. 

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року по справі за скаргою  ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця, в порядку, передбаченому ч.1 ст.447 ЦПК України, за відсутності учасників процесу, - 

в с т а н о в и л а:
       
       У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду за скаргою на рішення та дії державного виконавця, заінтересовані особи - Саксаганський відділ державної виконавчої служби у м.Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м.Дніпро (далі — Саксаганський ВДВС м.Кривий Ріг), Інгулецький відділ державної виконавчої служби у м.Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м.Дніпро (далі — Інгулецький ВДВС м.Кривий Ріг), обґрунтовуючи її тим, що в провадженні Інгулецького ВДВС м.Кривий Ріг в період з 21 лютого 2019 року до 13 лютого 2020 року перебувало виконавче провадження №58460918 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 24 жовтня 2017 року і до повноліття дитини. Під час проведення виконавчих дій державні виконавці допустили ряд грубих та умисних порушень законодавства України.
       Вказував, що жодна з указаних у виконавчому листі його адрес не відносилася до юрисдикції Інгулецького ВДВС м.Кривого Рогу, тому заява ОСОБА_2 підлягала поверненню відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з пред`явленням не за місцем виконання, однак державний виконавець Терещенко Ю.В. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження та почала проводити виконавчі дії.
       Зазначав, що державний виконавець Бурдіян Є.Ю. здійснив розрахунок заборгованості за аліментами в період з 17 листопада 2017 року до 31 жовтня 2019 року за показниками середньої заробітної плати за регіоном м.Кривий Ріг Дніпропетровська область, хоча він на території м.Кривого Рогу не проживав. Крім цього, до розрахунку заборгованості за вказаними показниками включено період, коли він офіційно працював у м.Кривий Ріг (21 жовтня 2019 року) у ФОП ОСОБА_4 та мав офіційну заробітну плату в розмірі 4 200 грн., з якої сплачував 25% аліментів, як було встановлено рішенням суду. Державний виконавець не надсилав на адресу його місця проживання по АДРЕСА_1 жодних документів, пов`язаних з відкриттям виконавчого провадження, що є порушенням частини першої статті 36 Закону України «Про виконавче провадження».
       Посилаючись на те, що між ним і ОСОБА_2 було укладено усну домовленість про щомісячне перерахування на її картку аліментів у розмірі, встановленому рішенням суду, а саме 1 000 грн., які він перераховував, а тому просив суд визнати пропущений строк для подання скарги таким, що пропущений з поважних причин, та поновити його; скасувати постанову головного державного виконавця Інгулецького ВДВС м.Кривого Рогу Терещенко Ю.В. про відкриття виконавчого провадження від 21 лютого 2019 року №58460918; визнати неправомірними дії державного виконавця Інгулецького ВДВС м.Кривий Ріг Бурдіяна Є.Ю. щодо проведення розрахунку суми заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини з усіх доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 жовтня 2017 року і до повноліття дитини за виконавчим листом Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 17 листопада 2017 року №213/2934/17 у виконавчому провадженні №58460918 та скасувати розрахунок суми боргу; скасувати постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 21 лютого 2019 року; про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 02 грудня 2019 року; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 02 грудня 2019 року; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування зброєю від 02 грудня 2019 року; про внесення відомостей про боржника до Єдиного державного реєстру боржників від 03 грудня 2019 року; про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 04 грудня 2019 року; про арешт майна боржника від 05 грудня 2019 року; про накладення штрафу від 05 грудня 2019 року, які прийняті у виконавчому провадженні від 21 лютого 2019 року №58460918.
       Ухвалою Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 . 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , зазначаючи, що ухвала суду винесена з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та задовольнити його скаргу.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що його права у виконавчому провадження були порушені грубим чином, що безпідставно залишено судом першої інстанції без уваги. 
       Постановою Дніпровського  апеляційного суду від 10 лютого 2021 року ухвалу Інгулецького районного суду м.Кривий  Ріг Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року в частині розгляду скарги про скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу на боржника від 05 грудня 2019 року скасовано та в цій частині провадження у справі закрито. Роз`яснено   ОСОБА_1 , що розгляд справи за його скаргою в частині скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу на боржника віднесено до юрисдикції адміністративного суду. В іншій частині рішення суду залишив без змін. 
       Постановою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
       За правилами ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
       Відповідно до ст.449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
       Згідно частин 2,3 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.
       Якщо оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
       Отже за змістом вказаних норм закону, обов`язковою умовою для задоволення скарги є встановлення факту порушення прав заявника.
       Встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що згідно виконавчого листа №213/2934/17 (пр.2/213/1324/17) від 17 листопада 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини, починаючи з 24 жовтня 2017 року і до повноліття дитини.
       Виконавчий документ надійшов на виконання до Інгулецького ВДВС м.Кривий Ріг оскільки місцем роботи боржника ОСОБА_1 було ТОВ «Криворізький хлібзавод №1», який знаходиться на території Інгулецького району м.Кривого Рогу.
       З 20 лютого 2020 виконавче провадження №58460918, за особистою заявою ОСОБА_1 , перебуває на виконанні в Саксаганському ВДВС м.Кривий Ріг Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).
       Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 , виходив з того, що відповідно до положень статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», місце відкриття виконавчого провадження було визначено стягувачем за місцем роботи боржника, що у даному випадку між боржником і державним виконавцем виник спір щодо розміру заборгованості за аліментами, який, відповідно до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.195 СК України підлягає вирішенню судом в позовному провадженні з обов`язковим залученням до розгляду справи стягувача за виконавчим листом та державного виконавця, до компетенції якого законодавець відніс обчислення розміру заборгованості за аліментами, що боржником ОСОБА_1 не надано жодного документального підтвердження того, що державний виконавець діяв не в межах Закону України "Про виконавче провадження" і не надсилав на його адресу місця проживання жодної документації, тому відсутні будь-які підстави для скасування постанов щодо примусового виконання рішення та розрахунку суми боргу.
       Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
       Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
       Відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
       Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення частина перша 26 Закону України «Про виконавче провадження»).
       Виконавчий документ повинен відповідати вимогам, визначеним у частині першій статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
       Згідно з частиною четвертою вказаної статті виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4)Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6)виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
       Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
       За правилами ч.1, п.1 ч.2 ст.18 вказаного Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
       Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, в пункті 66 рішення у справі «Immobiliare Saffi проти Італії», заява №22774/93, зазначено, що ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.
       Відповідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 07 лютого 2016 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. При цьому суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.
       Відповідно до положень ч.1 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
       Однією з вимог скарги ОСОБА_1 є скасування постанови головного державного виконавця Інгулецького відділу державної виконавчої служби м.Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області Терещенко Ю.В. про відкриття виконавчого провадження №58460918 від 21 лютого 2019 року, яку він вважає незаконною, оскільки у виконавчому листі зазначено, що він зареєстрований у АДРЕСА_1 , а мешкає у АДРЕСА_2 , тобто жодна з адрес не відноситься до юрисдикції Інгулецького відділу державної виконавчої служби, у зв`язку з чим державний виконавець повинна була повернути виконавчий лист стягувачу у відповідності з нормами п.10 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».
       Колегія суддів звертає увагу на те, що право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби належить саме стягувачу і у заяві стягувач зазначила місце роботи боржника «Криворізький хлібзавод №1», тому державний виконавець не мав підстав для повернення виконавчого документу стягувачу, як вважає ОСОБА_1 .
       Встановивши, що виконавчий лист №213/2934/17 відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та пред`явлений до примусового виконання належним стягувачем в обумовлені законом строки для пред`явлення його до виконання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що державний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», правомірно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження та у нього були відсутні правові підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження чи повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на заяву стягувача до державної виконавчої служби, де було зазначено місце роботи боржника – водій на хліб заводі, без зазначення місця розташування цього підприємства, при цьому копію заяви стягувача скаржник суду не надав, як і не надав копії судового рішення про стягнення аліментів та копію виконавчого листа на які він посилається у скарзі, зазначаючи, що ці документи не містять інформації про місце роботи боржника, а навпаки містять інформацію, що боржник офіційно не працює, тому дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження є незаконними.
       Однак з такими висновками скаржника погодитись не можна, так як державний виконавець, отримавши від стягувача виконавчий документ про стягнення аліментів і заяву стягувача, в якій було зазначено місце роботи боржника, яке відноситься до юрисдикції Інгулецького ВДВС, не мав жодних підстав повертати стягувачу виконавчий лист з підстав, що боржник не мешкає в Інгулецькому районі м.Кривого Рогу Дніпропетровської області.
       Отже, доводи скаржника щодо незаконності постанови головного державного виконавця Інгулецького ВДВС м.Кривго Рогу про відкриття виконавчого провадження №58460918 від 21 лютого 2019, колегія суддів відхиляє у зв`язку з їх необґрунтованістю.
       Окрім того, у скарзі ОСОБА_1 не погоджується і з розрахунком суми заборгованості по сплаті аліментів, зробленим державним виконавцем Бурдіян Є.Ю., яка становить 38 919,02 грн. за період з 17 листопада 2017 року по 31 жовтня 2019 року, посилаючись на те, що розрахунок було зроблено державним виконавцем за показниками середньої заробітної плати за регіоном м.Кривий Ріг Дніпропетровська область, тоді як він у цей період був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 , тобто не мешкав на території м.Кривого Рогу, та крім того до розрахунку включені дані, пов`язані з нарахуванням заборгованості за цими показниками в період, коли ОСОБА_1 почав офіційно працювати в м.Кривому Розі у фізичної-особи підприємця ОСОБА_4 та мав офіційну заробітну плату в розмірі 4 200 грн. і з неї сплачував 25% аліментів (а.с.41).
       Згідно ч.8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
       Відповідно до ч.3 ст.195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
       У скарзі ОСОБА_1 просив визнати неправомірними дії державного виконавця Інгулецького ВДВС м.Кривого Рогу Бурдіяна Є.Ю. щодо проведення розрахунку суми заборгованості по сплаті ним аліментів та скасувати цей розрахунок заборгованості, тобто, як правильно зазначив суд першої інстанції у даному випадку між боржником і державним виконавцем виник спір щодо розміру заборгованості за аліментами, який, відповідно до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.195 СК України підлягає вирішенню судом в позовному провадженні з обов`язковим залученням до розгляду справи стягувача за виконавчим листом та державного виконавця, до компетенції якого законодавець відніс обчислення розміру заборгованості за аліментами.
       Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
       Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
       Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Відповідно до статті 19 Закону України "Про виконавче провадження", сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.
       Виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 аліментів з 20 лютого 2020 року передано на виконання до Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) і боржник ОСОБА_1 , як сторона виконавчого провадження, має право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії.
       Отже, на підтвердження своєї позиції щодо того, що державний виконавець не надсилав ОСОБА_1 , зокрема постанову про відкриття виконавчого провадження від 21 лютого 2019 року або надсилав не на адресу його місця проживання, інформацію про відсутність офіційного працевлаштування надану пенсійним фондом, державною фіскальною службою, ТОВ «Криворізький хлібзавод №1», на яку у скарзі посилається представник скаржника, повинен довести ОСОБА_1 , надавши суду копії відповідних супровідних листів з виконавчого провадження та інших доказів, наявних у виконавчому провадженні, однак, ОСОБА_1 цим своїм правом не скористався, оскільки надані ним до скарги документи не підтверджують законність вимог скарги.
       Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що боржником ОСОБА_1 не надано жодного документального підтвердження того, що державний виконавець діяв не в межах Закону України "Про виконавче провадження" і не надсилав на його адресу місця проживання жодної документації, тому відсутні будь-які підстави для скасування постанов щодо примусового виконання рішення та розрахунку суми боргу, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.
       Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
       Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
       За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
       На спірні правовідносини поширюється Закон України «Про виконавче провадження», згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
       За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закон України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.
       Згідно з частиною другою статті 74 Закон України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
       Отже, імперативною нормою – частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
       До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №381/2126/18 (провадження №14- 324цс19), від 12 червня 2019 року у справі №370/1547/17 (провадження №14- 223цс19), від 03 квітня 2019 року у справі №370/1288/15 (провадження №14-612цс18), від 03 квітня 2019 року у справі №370/1034/15-ц (провадження №14-103цс19).
       Відтак, спори щодо накладення штрафу належать до юрисдикції адміністративних судів і їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.
       Скаржник ОСОБА_1 , окрім постанови про відкриття провадження, оскаржує ще ряд постанов, винесених державним виконавцем в рамках виконавчого провадження, зокрема і постанову про накладення штрафу від 05 грудня 2019 року, розгляд якої віднесено до юрисдикції адміністративних судів, тобто скарга на цю постанову не може бути розглянута за правилами цивільного судочинства.
       Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
       Частинами першою та другою статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
       Оскільки суд першої інстанцій не встановив правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушив норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції справи та розглянув в порядку цивільного судочинства скаргу щодо скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу, яка підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, ухвалене у справі судове рішення у цій частині підлягає скасуванню, а провадження у справі — закриттю.
       Керуючись ст.ст.367,374,377,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –
       п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 

       Ухвалу Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року в частині розгляду скарги про скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу на боржника від 05 грудня 2019 року скасувати.

       Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Інгулецького відділу державної виконавчої служби м.Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Бурдіяна Євгенія Юрійовича про накладення штрафу на боржника від 05 грудня 2019 року закрити.

       В іншій частині ухвалу Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р. 

                                                                               Макаров М.О.