Справа № 127/20883/20
Провадження № 22-ц/801/2488/2021
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року	Справа № 127/20883/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати 
у цивільних справах:
судді-доповідача Рибчинського В.П.,
суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,
за участі секретаря судового засідання Кобенди Ю.О., розглянувши апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Савченка Ярослава Васильовича на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області про відмову у забезпеченні позову від 23 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , про розірвання договору та стягнення коштів, 

в с т а н о в и в :

22 жовтня 2021 року  ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою про забезпечення позову у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , про розірвання договору та стягнення коштів, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 вчиняти дії щодо відчуження власної частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що в разі незастосування заходів забезпечення позову може бути ускладнено виконання рішення суду.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2021 року було відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1  – адвокат Савченко Я.В. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною та необґрунтованою. В апеляційній скарзі просив скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2021 року та постановити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. 
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення виходячи з наступного.
Згідно ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, в тому числі, шляхом накладення арешту на майно.
Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року  № 9 «Про практику застосування судами цивільного  процесуального законодавства при розгляді  заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Обов`язок доведення обставин, які указували б на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.
Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, представник ОСОБА_1 – адвокат Савченко Я.В. посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Предметом позову у цій справі є розірвання договору та стягнення коштів, він заявив майнову вимогу про стягнення коштів в розмірі 853 494,88 грн, а тому вжиття заходів забезпечення позову є необхідним для збереження майна та реального виконання судового рішення.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та первісним відповідачем виник спір про невиконання зобов`язань за договором. Між сторонами було укладено договір поставки, за яким ФОП ОСОБА_2 зобов`язався поставити обладнання на користь позивача, а останній – оплатити товар. При цьому, позовні вимоги мотивовані тим, що обладнання ФОП ОСОБА_2 так і не поставив, хоча оплату за товар отримав, яку і просить позивач стягнути з нього з урахуванням неустойки, інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України. 
Вказані кошти добровільно не було повернуто ні ФОП ОСОБА_2 , ні його правонаступником. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами існує спір.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень станом на 23.07.2021 вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.
Тобто квартира перебувала у спільній сумісній власності трьох осіб: померлого ОСОБА_2 , його спадкоємиці ОСОБА_3 та особи, яка не є учасником справи – ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим органом приватизації радгоспу «Тарасівський» згідно з розпорядженням від 02.02.1996 №136.
Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 вчиняти дії щодо відчуження власної частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 призведе до порушення її права на мирне володіння майном як співвласника майна, що перебуває у спільній сумісній власності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Так, в заяві про забезпечення позову ставиться питання про заборону ОСОБА_3 вчиняти дії щодо відчуження власної частки у праві спільної сумісної власності на квартиру  АДРЕСА_2 .
Відповідно до витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно власниками квартири є ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Згідно спадкової справи ОСОБА_3 прийняла спадщину, проте на день розгляду справи відомості щодо отримання нею свідоцтва про право на спадкове майно відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Тобто спадкоємці несуть відповідальність за зобов`язаннями спадкодавця в межах дійсної вартості спадкового майна, що перейшло до нього. При цьому під дійсною вартістю спадкового майна розуміється ринкова грошова оцінка його на момент відкриття спадщини.
Таким чином, аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що ОСОБА_3 у разі задоволення позовних вимог буде нести відповідальність лише в межах вартості прийнятої спадщини, а саме частини квартири, яка належала померлому ОСОБА_2 .
Натомість з метою забезпечення позову, позивач ставить питання щодо заборони розпорядження особистою частиною самої ОСОБА_3 , що на думку колегія суддів буде порушувати її права, оскільки призведе до порушення її права на мирне володіння майном як співвласника майна, що перебуває у спільній сумісній власності
Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвала суду першої інстанції винесена з додержання вимог матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для її скасування.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Савченка Ярослава Васильовича залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 24 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач:                           В.П. Рибчинський
Судді:                                                         Л.О. Голота
                                                                         Т.О. Денишенко