Справа № 459/844/20                                 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В. 
Провадження № 22-ц/811/383/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
22-ц/811/382/21
Категорія:84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.
секретаря: Скакун І.А.
за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення  Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення, та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 21 грудня 2020 року про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та поворот виконання рішення,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_3 17.03.2020 звернулася до суду з позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача звільнити її від свого майна, не чинити їй перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою, виселити відповідача із вказаної квартири без надання іншого житла. На обґрунтування позову посилалася на те, що вона є власником спірної квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися нею на свій розсуд, в тому числі для власного проживання та проживання членів своєї родини, які вже зареєстровані в ній. Однак вона позбавлена такого права, оскільки відповідач, який не зареєстрований у спірній квартирі, користується нею. Відповідач не оплачує комунальні послуги, не слідкує за належним утриманням квартири і вона приходить в непридатність. Частина комунальних послуг, які мали б надаватися по цій квартирі, взагалі не надається через несплату. Відповідач проігнорував її письмову вимогу від 04.03.2020 про звільнення житлового приміщення, та продовжує перешкоджати їй у користуванні вказаною квартирою, у зв`язку з чим просила позов задовольнити.
Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2020 року позов задоволено.Усунуто перешкоди у користуванні і розпорядженні належною на праві власності  ОСОБА_3  квартирою АДРЕСА_1 .
Зобов`язано  ОСОБА_1  звільнити квартиру АДРЕСА_1 від свого майна, не чинити перешкоди  ОСОБА_3  у користуванні та розпорядженні вказаною квартирою.
Виселено ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 840, 80 грн. судового збору та 3500, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 30 листопада 2020 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2020 року в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано задоволив позовні вимоги про виселення відповідача, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення.Зокрема, згідно зі статею109 ЖК УРСР у редакції від 11 вересня 2011 року, виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.Зважаючи на це, із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню заповідачам у зв`язку із виселенням, вважає, що суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
ОСОБА_1 08.12.2020 звернувся до суду з заявою, в якій просив визнати виконавчий лист № 459/844/20, виданий 14.09.2020 таким, що не підлягає виконанню та вирішити питання повороту виконання рішення суду. В обґрунтування заяви послався на те, що заочним рішенням суду від 09.06.2020 задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 , вирішено усунути перешкоди в користуванні і розпорядженні належною на праві власності квартирою та зобов`язано відповідача звільнити квартиру та виселити відповідача із квартири за адресою: АДРЕСА_2 , стягнуто з відповідача судовий збір та витрати на правову допомогу. Про винесення рішення відповідач не знав, оскільки рішення було надіслано за місце реєстрації відповідача, де він не проживає. Про рішення суду дізнався 06.11.2020, після ознайомлення представника із матеріалами справи. Ухвалою Червоноградського міського суд Львівської області від 30.11.2020 заяву про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення. Рішення не набрало законної сили, оскільки 09.06.2020 оскаржене в апеляційному порядку, однак було видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання.
Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 21 грудня 2020 року заяву задоволено частково. Визнано виконавчий лист №459/844/20, виданий 14.09.2020 Червоноградським міським судом Львівської області, про усунунення перешкоди у користуванні і розпорядженні належною на праві власності  ОСОБА_3  квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язання  ОСОБА_1  звільнити квартиру АДРЕСА_1 від свого майна, не чинити перешкоди  ОСОБА_3  у користуванні та розпорядженні вказаною квартирою; виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла, таким, що не підлягає виконанню.
У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Ухвалу суду в частині задоволення вимог заявника оскаржила ОСОБА_3  подавши апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що виконавчий лист виданий у встановленому законом порядку відповідно до ст. 431 ЦПК, не містить помилок, виданий відповідно до резолютивної частини рішення Червоноградського міського судуЛьвівської області від 09.06.2020, яке набрало законної сили і в порядку його перегляду за заявою ОСОБА_1 про скасування заочного рішення не скасовано. Відтак, в даній справі не йде мова про помилку у цьому виконавчому листі , чи його помилкове видання, з чим погодився суд першої інстанції. Також передбачених ч.2 ст. 432 ЦПК підстав для визнання цього виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню не підлягає виконанню, немає.
Ухвалу суду просить скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просив його апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 відмовити.
Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_5 просив її апеляційну скаргу задовольнити з мотивів, викладених у скарзі, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення та ухвали суду, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь–яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь–яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).
Судом установлено, що позивач є власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.02.2020, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №200297952 від 14.02.2020 (а.с.6,7).
У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що підтверджується копіями будинкової книги та довідки про склад сім`ї №4053 від 05.03.2020.
Згідно довідок виданих КП «Комінтех» №5556 та №12195 від 28.05.2014 та від 24.12.2014 ОСОБА_1 виписаний з квартири АДРЕСА_1 22.05.2013 (а.с. 109) та з 17.08.2013 зареєстрований у кв. АДРЕСА_3 (а.с.110).
ОСОБА_3 04.03.2020 надіслала відповідачу вимогу про звільнення житлового приміщення – виселення, яку відповідач отримав 06.03.2020, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, однак вимогу не виконав.
Згідно з наявними у матеріалах справи копіями рахунків на оплату комунальних послуг квартири АДРЕСА_1 , існує заборгованість зі сплати таких. 
Суд також установив, що ОСОБА_1 не належить до членів сім`ї позивача, сторони не проживали разом, не вели спільного господарства.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) викладено висновок, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, керуючись ст. 391 ЦК України дійшов обгрунтованого висновку про те, що право ОСОБА_1 на користування квартирою АДРЕСА_1 припинилося у зв`язку із зміною власника спірного житлового приміщення.
Враховуючи вимоги ОСОБА_3 про усунення їй перешкод у користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності квартирою та виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, колегія суддів вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідач не належить до членів сім`ї позивача та має постійне зареєстроване місце проживання за іншою адресою, що стверджується матеріалами справи.
За таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не заслуговують на увагу та висновків суду не спростовують.
Переглядаючи в апеляційному порядку ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 21 грудня 2020 року колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ч.1 ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Згідно із приписами ст. 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або інших причин. Суд розглядає заяву про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу.
Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11.
Судом встановлено, що заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 09.06.2020 вирішено усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні належною на праві власності  ОСОБА_3  квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати  ОСОБА_1  звільнити квартиру АДРЕСА_1 від свого майна, не чинити перешкоди  ОСОБА_3  у користуванні та розпорядженні вказаною квартирою; виселити ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 840, 80 грн. судового збору та 3500, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 289 ЦПК України, заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Частинами 2-4 статті 284 ЦПК України визначено, що заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
На підставі вказаного рішення 14.09.2020 судом було видано три виконавчі листи №459/844/19.
Апеляційну скаргу на вищевказане рішення відповідачем було подано лише 08.12.2020.
Відповідно до статті 38 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої скарги до розгляду. Про зупинення виконавчого провадження виконавець виносить постанову не пізніше наступного робочого дня з дня отримання судового рішення. 
Відповідач з такою заявою до виконавця не звертався. 
При цьому, встановлено, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали від 21 грудня 2020 року про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, рішення суду було вже фактично виконаним, що підтверджується актом державного виконавця від 03 грудня 2020 року (а.с. 189), з якого вбачається, що виселення ОСОБА_1 відбулось.
За таких обставин, суд першої інстанції не в достатньо обсязі встановив обставини справи, не перевірив доводи і заперечення сторін, постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам закону, а тому ухвалу суду в частині визнання виконавчого листа №459/844/20, виданого 14.09.2020 Червоноградським міським судом Львівської області, таким, що не підлягає виконанню, слід скасувати.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення  Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2020 року залишити без змін.
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити.
       Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 21 грудня 2020 року скасувати в частині визнання виконавчого листа №459/844/20, виданого 14.09.2020 Червоноградським міським судом Львівської області, про усунунення перешкоди у користуванні і розпорядженні належною на праві власності  ОСОБА_3  квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язання  ОСОБА_1  звільнити квартиру АДРЕСА_1 від свого майна, не чинити перешкоди  ОСОБА_3  у користуванні та розпорядженні вказаною квартирою; виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла, таким, що не підлягає виконанню – скасувати.
       Ухвалити нову постанову, якою у задоволені заяви ОСОБА_1  про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню – відмовити.
       В решті ухвалу суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено:23.11.2021.

Головуючий 
       
Судді