Справа № 464/5156/19                                        Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В. 
Провадження № 22-ц/811/113/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:3

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                28 вересня 2021 року                                         м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Юзефович Ю.І.,
з участю: прокурора Рапіти О.В., представника позивача 
Міністерства оборони України – Гудими В.О.,
представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2020 року у справі за позовом Військової прокуратури Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, 

                                                       в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року заступник військового прокурора Військової прокуратури Західного регіону Українизвернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та концерну «Військторгсервіс», в якому просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень кафе Львівського комбінату громадського харчування № НОМЕР_1 , загальною площею 162,2 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 24 червня 2009 року між концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_3 , та витребувати ці приміщення з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави Україна в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання концерну «Військторгсервіс».
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що у 2009 році за державою в особі державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» оформлено право власності на приміщення кафе Львівського комбінату громадського харчування № НОМЕР_1 , загальною площею 162,2 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 . Підставою виникнення державної власності, інформація про яку міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зазначено свідоцтво про право власності від 11 грудня 2000 року, видане Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження від 11 грудня 2000 року №1598.
У подальшому, 24 червня 2009 року між концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, у зв`язку з чим, на підставі цього договору, останній набув право власності на спірний об`єкт нерухомості.
21 квітня 2015 року, відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, спірне нерухоме майно перейшло з власності ОСОБА_3 у власність ОСОБА_4 , який на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 04 серпня 2017 року відчужив спірні нежитлові приміщення ОСОБА_1 . 
За позицією прокуратури, відчуження державного майна, згідно з первинним договором купівлі-продажу від 24 червня 2009 року, відбулося з порушенням вимог закону, а саме: без погодження з Фондом державного майна України та без дозволу органу управління майном концерну – Міністерства оборони України, а тому договір підлягає визнанню недійсним, а майно підлягає витребуванню від останнього власника ОСОБА_1 на користь держави в особі суб`єктів управління цим майном.
Прокурор зазначав, що про порушення інтересів держави дізнався у 2019 році, в якому і подав позов до суду.
Наголошував, що саме прокурором встановлено факт порушення інтересів держави щодо вибуття з державної власності спірного майна та повідомлено про даний факт на адреси концерну «Військторгсервіс» та Міністерства оборони України, тому перебіг строку позовної давності для позивача слід обчислювати з моменту направлення вказаних повідомлень – 22.08.2019 року, відтак, строк позовної давності не пропущений.
Разом з тим, просив визнати поважними причини пропуску строку на звернення з даним позовом, оскільки, як прокурор, так і Міністерство оборони України не знали і не могли знати про наявність порушень при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу нерухомого майна.
Відповідачі, окрім заперечень по суті заявлених вимог, вказували на пропущення позивачем строків позовної давності, наслідки спливу якої просили застосувати при вирішенні даного спору, про що подали відповідні заяви.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду оскаржила Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апелянт вказує на помилковість та необгрунтованість висновків суду щодо пропуску строку позовної давності без поважних причин, оскільки суд не послався на докази, які б підтверджували можливість позивачів бути обізнаними про порушення прав саме оспорюваним договором купівлі-продажу від 24.06.2009 року, укладеним між концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_3 . 
Апелянт вважає, що прокурором та позивачами доведено не пропущення строку звернення до суду з даним позовом, із урахуванням того, що саме прокурором встановлено факт порушення інтересів держави щодо вибуття з державної власності спірного майна та повідомлено про даний факт на адреси концерну «Військторгсервіс» та Міністерства оборони України, тому строк позовної давності слід вважати з моменту направлення вказаних повідомлень – 22.08.2019 року.
Зазначає, що суд, всупереч вимогам ч.1 ст.261 ЦК України, достеменно не встановив, коли про порушення своїх прав довідались або могли довідатись саме Міністерство оборони України та концерн «Військторгсервіс», в інтересах яких прокурор звернувся з позовом.
Окрім того, апелянт вважає, що суд дійшов висновку про пропущення прокурором та позивачами строку позовної давності, разом з тим, відмовив у задоволенні позову через його необгрунтованість, не давши належної правової оцінки доводам сторони позивача про порушення вимог закону щодо порядку відчуження державного майна при укладенні оспорюваного договору.
Наголошує, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладений з порушенням діючого на той час законодавства і призвів до вибуття із власності держави майна, що в силу статті 215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.
В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України розгляд справи проведено у їхній відсутності. 
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав. 
Судом встановлено, що 24 червня 2009 року укладено договір купівлі-продажу приміщень кафе, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Петелькою І.В. та зареєстрований за №18220, згідно з яким, концерн «Військторгсервіс» в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» Свідерського Г.М., який діяв на підставі довіреності, посвідченої 12 вересня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. за реєстровим номером 4165, (продавець), передав у власність відповідача ОСОБА_3 (покупця) нежитлові приміщення кафе Львівського комбінату громадського харчування № НОМЕР_1 , загальною площею 162,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .
У пункті 2 цього договору зазначено, що продажна ціна нерухомості становить 268703 грн. на підставі протоколу №035-н про проведення публічних торгів від 15 травня 2009 року. 
Згідно із вказаною довіреністю, концерн «Військторгсервіс», в особі директора Пукіра П.Н., уповноважив начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» Свідерського Г.М. укладати від імені концерну «Військторгсервіс» будь-які договори (господарські, цивільно-правові) щодо відчуження належного Концерну будь-якого нерухомого майна (в тому числі будівлі, приміщення, споруди), а також договори оренди (в тому числі цілісних майнових комплексів) з дозволу органу управління майном Концерну – Міністерством оборони України.
В подальшому, за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним 21 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Петелькою І.В. за реєстровим №961, спірне нерухоме майно, як предмет іпотеки, перейшло у власність ОСОБА_4 .
На підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 04 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2192, ОСОБА_4 продав спірні нежитлові приміщення ОСОБА_1 . 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованою 17 вересня 2019 року, право приватної власності на нерухоме майно – нежитлові приміщення кафе Львівського комбінату громадського харчування № НОМЕР_1 , загальною площею 162,2 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 602209846101, зареєстроване за ОСОБА_1 . 
Згідно з положеннями частини першої та другої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг дієздатності. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину.
Судом встановлено, що довіреністю Міністерства оборони України в особі Міністра оборони України Кузьмука О.І. від 04 жовтня 2004 року №220/2071 (терміном дії до 1 жовтня 2007 року) уповноважено начальника Головного управління торгівлі тилу Міністра оборони України Пукіра П.Н. надавати від імені Міністра оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновки (дозволи) на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплені за ними на праві господарського відання.
Керуючись даною довіреністю, начальником Головного управління торгівлі тилу Міністра оборони України Пукіром П.Н. 12 листопада 2004 року надано дозвіл на відчуження нерухомого майна – приміщення кафе загальною площею 162,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас, окремим дорученням Міністра оборони Гриценка А.С. 12 лютого 2005 року довіреності на право укладення договорів (угод, контрактів), надання від імені Міністерства оборони прав здійснювати інші правочини, термін дії яких не закінчився, вирішено вважати недійсними.
Згідно із вимогами ч.1 ст.249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.
Скасування довіреності (визнання недійсною) поширюється на майбутні правовідносини та не свідчить про недійсність усіх юридично значимих дій, вчинених представником під час її чинності. Отже, скасування 12 лютого 2005 року довіреності від 04 жовтня 2004 року не тягне автоматичного скасування виданого 12 листопада 2004 року дозволу на проведення відчуження об`єктів нерухомого майна за відсутності окремого розпорядження про відкликання зазначеного дозволу.
Саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі № 608/969/13-ц. За ч.2 ст.36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а у ч.4 ст.263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Разом з тим, на момент укладення оспорюваного договору, за яким реалізоване державне майно, чинними були положення п.п.«и» п.2 ст.7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», відповідно до яких, Фонд державного майна України відповідно до законодавства дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.
Так, зокрема, Порядком відчуження об`єктів державної власності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 803 від 06 червня 2007 року, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває майно, лише після надання на це згоди або дозволу (далі – згода) відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами (далі - суб`єкт управління). Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами лише за погодженням з Фондом державного майна. Рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні майна надається Фондом державного майна у формі листа (п.п.6, 8).
Враховуючи названі вище положення закону та відсутність згоди/дозволу Фонду державного майна України на відчуження спірного нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу приміщень кафе від 24 червня 2009 року не відповідає вимогам чинного законодавства.
Однак, суд відмовив у задоволенні позовних вимог за спливом позовної давності, дійшовши висновку про необґрунтованість доводів прокурора щодо не пропущення строку позовної давності та про відсутність причин, які б можна було визнати поважними, для поновлення цього строку.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Згідно зі статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатись», що міститься у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 04.04.2018 року у справі №910/31767/15). 
Отже, при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. 
Крім того, необхідно зазначити, що аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову, як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи.
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі №907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
Звертаючись із вказаним позовом та обґрунтовуючи не пропущення строку позовної давності, прокурор зазначав, що саме прокурором встановлено факт порушення інтересів держави щодо вибуття з державної власності спірного майна та повідомлено про даний факт Міністерство оборони України та концерн «Військторгсервіс», а тому про порушене право позивачі довідались із листів прокуратури від 22.08.2021 року.
При цьому, прокурор не називає джерело своєї обізнаності про вказане порушення, як у своїй позовній заяві, так і при з`ясуванні цього питання апеляційним судом, а адресованими позивачам листами прокурор лише доводить до їх відома інформацію щодо звернення до суду із вказаним позовом, позаяк, жодним чином не підтверджує тієї обставини, що про порушене право позивачі не могли довідатись раніше. 
Разом з тим, стороною відповідачів надано письмові докази, які вказують на об`єктивну можливість Міністерства оборони України довідатись про порушення інтересів держави укладенням оспорюваного договору ще у 2009 році.
Так, зокрема, у своєму рішенні суд першої інстанції зазначив, що як Міністерство оборони України, яке є центральним органом державної виконавчої влади, так і концерн «Військторгсервіс», у господарському віданні якого знаходилося державне майно, з урахуванням проведення з 2009 року численних аудитів, перевірок та щорічної інвентаризації, а також звітування 20 жовтня 2009 року на засіданні Урядового комітету з питань правової політики, оборони та правоохоронної діяльності та інформування до 30 жовтня 2009 року Кабінет Міністрів щодо причини виникнення виявлених ГоловКРУ і МВС недоліків та повноту визначення особистої відповідальності посадових осіб, дії або бездіяльність яких призвела до порушень під час використання бюджетних коштів, державного майна (вказаний лист першого віце-прем`єр-міністра від 06 жовтня 2009 року щодо останнього адресовано та надіслано в тому числі як Генеральній прокуратурі України, так і Міноборони), мали можливість та обов`язок знати про стан своїх майнових прав, в тому числі й щодо спірного майна. 
Також необхідно зазначити, що Міністерство оборони України, як орган управління державним майном, зобов`язане було слідкувати за станом державного майна, зокрема, того, яке перебувало в господарському віданні концерну «Військторгсервіс» та знаходилось на балансі останнього.
Такий обов`язок випливає із законодавчо закріплених повноважень Міністерства оборони України та його контрольних функцій за діяльністю державних підприємств і господарських структур, що належать до сфери його управління, а саме: затвердження річних фінансових та інвестиційних планів; проведення моніторингу фінансової діяльності підприємств, що належать до сфери його управління; забезпечення проведення щорічних аудиторських перевірок тощо.
Згідно з пунктом 5 Методики проведення інвентаризації об`єктів державної власності, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2005 року №1121, інвентаризація державного майна проводиться один раз на рік (станом на 31 грудня).
Пунктом 7 Положення про інвентаризацію військового майна у Збройних Силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.2000 року №748, передбачено, що планова інвентаризація військового майна проводиться один раз на рік (станом на 01 січня).
Таким чином, Міністерство оборони України мало об`єктивну можливість довідатись про стан державного майна, яке перебувало в господарському віддані концерну «Військторгсервіс», зокрема, внаслідок проведеної інвентаризації майна станом на 31 грудня 2009 року та перевірити законність його відчуження по наявних у Концерну документах. 
Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про недоведеність того факту, що Міністерство оборони України, як суб`єкт управління майном, не мало об`єктивної можливості довідатися про порушення прав та/або інтересів держави внаслідок укладення оспорюваного правочину ще у 2009 – 2010 роках.
Подання позову прокурором по спливу десяти років після укладення оспорюваного правочину жодним чином не впливає на перебіг строку позовної давності, адже у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача (ч.5 ст.56 ЦПК України). 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для інших висновків по суті вирішення даної справи, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону залишити без задоволення.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 08 жовтня 2021 року.

Головуючий                                  С.М. Бойко 

Судді:                                          С.М. Копняк 

                        А.В. Ніткевич