П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/4146/21	
Головуючий в 1 інстанції: Брагар В. С.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
за участю секретаря судового засідання – Тутової Л.С.
представника апелянта - військової частини НОМЕР_1 – Панченко І.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, -
В С Т А Н О В И В:
02.06.2021 року позивач, ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , щодо відмови нарахувати та виплати грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік, 42 календарні дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.08.2017 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки  як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, 42 календарні дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.08.2017 року у розмірі 20322,54 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року, ухваленим в порядку письмового провадження  за правилами спрощеного позовного провадження задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .
Визнані протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 , грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік, 42 календарні дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.08.2017 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, 42 календарні дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.08.2017 року у розмірі 20322,54 грн.
В задоволені інших вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що розмір компенсації на його думку становить 13 713,84 грн. відповідно до довідки від 27.09.2021 року, а не 20 322,54 грн. яка вказана в довідці від 30.04.2021 року.
Позивач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що позивач, має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , що видане 20.05.2015 року, внаслідок чого набув право на додаткову відпустку.
Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , та безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони України, стримуванні збройної агресії Російської Федерації.
Згідно із наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача ЗСУ (по особовому складу) від 19.08.2017 року №365 позивач звільнений з військової служби у відставку за станом здоров`я.
Наказом командира Військовій частині НОМЕР_1 (по стройовій службі) від 30.08.2017 року №196 позивач виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення та направлений на військовий облік до Первомайського ОМВК Миколаївської області .
На час звільнення позивачу компенсація за невикористані 42 календарні дні додаткової відпустки (2015 р. 14 діб + 2016 р. 14 діб + 2017 р. 14 діб = 42), як учаснику бойових дій, не нараховувалась та не виплачувалась.
26.04.2021 року позивач звернувся до відповідача із запитом щодо виплати грошової компенсації за не використану соціальну відпустку як учасника бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, але 30.04.2021 року листом за вих.№350/174/308/297/ПС апелянт повідомив позивача про те, що компенсація за невикористані 42 календарні дні додаткової відпустки не виплачувалась в зв`язку з тим, що надання даної відпустки було призупинено на особливий період, який діє по теперішній час. Також позивачу була надана довідка-розрахунок грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в якій зазначено, що розмір компенсації складає 20322,54 грн. (а.с. 7, 7-зворот).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідач протиправно не провів з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 року по 2017 рік.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Таким чином, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Проте Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не містить положення щодо припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Крім того у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на отримання відповідної соціальної гарантії, передбаченою чинним законодавством України, яке може бути реалізовано особою в один із таких способів: 1) безпосереднє отримання відпустки після закінчення особливого періоду; 2) отримання грошової компенсації за невикористану відпустку.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби останнім має бути виплачена компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки.
З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправну невиплату апелянтом позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, та про наявність правових підстав для задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
При цьому апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо розміру компенсації з посиланням на довідку від 27 вересня 2021 року № 350/174/308/399/пс, оскільки вказана довідка не була надана до суду першої інстанції, складена після ухвалення судового рішення по суті спору в цій справі, а апеляційна скарга не містить жодних пояснень щодо різниці між розміром компенсації обрахованим апелянтом та зазначеним у довідці від 30 квітня 2021 року та наведеним у довідці від 27 вересня 2021 року. Апеляційний суд зазначає, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема процесуальний обов`язок щодо доведення обставин, на яких ґрунтуються, зокрема і вимоги апеляційної скарги (ч. 1 ст. 77 КАСУ).
Стосовно інших посилань апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, апеляційним судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 3, 19 Конституції України, ст.ст. 2-12, 72-77, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1  -  залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року у справі № 400/4146/21 -  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 16.12.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.