П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/3582/20	
Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д..
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якому просила суд:
- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо не поновлення та невиплати пенсії протиправною та дискримінаційною;
- визнати протиправним, дискримінаційним та скасувати рішення про відмову Головного управління Пенсійного фонду України у поновленні пенсії від 23.07.2020 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області вчинити певні дії - провести поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та здійснювати виплату пенсії на вказаний нею банківський рахунок з врахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів;
- стягнути з Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області кошти в сумі 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його противоправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона звернулася до відповідача з проханням поновити їй пенсію з 07.10.2009 року та виплатити її на визначений нею банківський рахунок в ЗОУ АТ "Ощадбанк", але 01.04.2019 року отримала лист відповідача № 932/02-04 від 25.03.2019 року, в якому було повідомлено про відмову у поновленні виплати пенсії.
Зазначена відмова була оскаржена до суду, та відповідно до рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 16.12.2019 року у справі № 540/2012/19 резолютивна частина якого була частково змінена постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2020 у справі № 540/2012/19 було:
- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області при здійсненні розгляду заяви позивача про витребування пенсійної справи та поновлення виплати пенсії від 18 лютого 2019 року;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області витребувати архівну пенсійну справу позивача;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області повторно розглянути заяву позивача про поновлення пенсії за віком від 20.12.2018 та прийняти рішення відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-ІV.
З метою добровільного виконання рішення, представники позивача зверталися безпосередньо до ГУ ПФУ в Херсонській області з заявою про добровільне виконання рішення, але відповідачем прийнято рішення № 9 від 23.07.2020 року, у відповідності до якого відмовлено у поновленні пенсії у зв`язку з відсутністю пенсійної справи.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року, ухваленим у відкритому судовому засіданні за правилам загального позовного провадження, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .
Визнане протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області № 9 від 23.07.2020 року про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області провести ОСОБА_1 поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року шляхом поновлення її відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із компенсацією втрати частини доходів.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській моральну шкоду у сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп.
В решті позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що строк дії паспорта позивача сплинув та він не містить даних про реєстрацію на території України, позивач особисто не зверталася із заявою на запит пенсійної справи, що свідчить про відсутність підстав щодо її витребування з органів, які призначили пенсію, в той час як без пенсійної справи поновлення пенсії є неможливим.
Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що позивач є громадянином України та до лютого 1998 року проживала у м. Сімферополь, АР Крим.
У лютому 1998 року позивач виїхала з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де взята на консульський облік в посольстві України в Державі Ізраїль.
У березні 2019 року представник позивача подав до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області заяву про витребування пенсійної справи та поновлення виплати пенсії.
Листами ГУ ПФУ в Херсонській області від 25 березня 2019 року № 932/02-04, від 19 квітня 2019 року № 5575/03-01 та від 08 травня 2019 № 6309/03-01 відмовлено у поновлені виплати пенсії, оскільки звернення за призначенням пенсії здійснено з порушенням встановленого порядку.
Не погоджуючись з отриманими відмовами, позивач звернулася до суду та рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 16.12.2019 року у справі № 540/2012/19 адміністративний позов  був задоволений частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо не витребування архівної пенсійної справи позивача.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області витребувати архівну пенсійну справу позивача.
Скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, оформлених листами від 25.03.2019, від 19.04.2019, від 08.05.2019 про відмову у поновлені пенсії за віком згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області повторно розглянути заяву позивача про поновлення пенсії за віком від 20.12.2018 та прийняти рішення відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір у сумі 384,20 грн.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2020 року у справі № 540/2012/19 рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 16.12.2019 року змінено, шляхом:
- викладення 2 абзацу резолютивної частини рішення у новій редакції: «Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області при здійсненні розгляду заяви позивача про витребування пенсійної справи та поновлення виплати пенсії від 18 лютого 2019 року»;
- виключення 4 абзацу резолютивної частини рішення.
В решті залишено без змін рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 16.12.2019 року.
Відділом з питань перерахунків пенсій № 3 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області повторно розглянута заява позивача щодо поновлення виплати пенсії за віком від 20.12.2018 року згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийнято рішення № 9 від 23.07.2020 року про відмову в поновленні виплати пенсії за віком.
Відповідно до оскаржуваного рішення № 9 від 23.07.2020 року підстав для поновлення виплати пенсії позивача немає у зв`язку з відсутністю архівної пенсійної справи.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а також неправомірності спірних дій відповідача.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, право громадян на соціальний захист, що включає в себе право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, закріплено у ст.46 Конституції України.
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Виплата пенсії у разі виїзду за кордон регламентована нормами ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV (надалі Закон №1058-IV).
За приписами ст. 51 Закону №1058-IV, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-рп/2009, п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Як визначено ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Європейський суд з прав людини, практика якого в силу приписів ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» підлягає застосуванню судами разом із Конвенцією як джерело права, у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., акцентував увагу на тому, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні до 1996р., мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (п.51).
Враховуючи вищевикладене, Європейський суд з прав людини зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (п.54).
Виходячи з наведених законодавчих норм, позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає будь яких обмежень права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.
Апелянт посилається на те, що строк дії паспорта позивача сплинув та він не містить даних про реєстрацію на території України.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001р. №2235-III, громадянство України визначається як правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках, а громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.
Згідно зі ст.2 Закону № 2235-III, законодавство України про громадянство ґрунтується, у т.ч., на принципі неможливості позбавлення громадянина України громадянства України.
Положеннями ст.ст.17-19 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що громадянство України припиняється:
- внаслідок виходу з громадянства України;
- внаслідок втрати громадянства України;
- за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
Громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням. Вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України.
Підставами для втрати громадянства України є:
- добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття;
- набуття особою громадянства України на підставі ст.9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів;
- добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.
Цей перелік є вичерпним.
Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.
У свою чергу, відомостей щодо існування обставин, з якими вказані законодавчі положення пов`язують припинення громадянства України, відповідач в апеляційній скарзі не вказав та належних і допустимих доказів припинення позивачем громадянства України ні до суду 1-ї інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надав.
Також, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що закінчення строку дії документа, який посвідчує особу, після її звернення до апелянта та з урахуванням виконання ним судового рішення і реального поновлення виплати пенсії, жодним чином не має і не може мати наслідком втрату громадянства України позивачем, а тільки вказує на те, що цей документ не може бути використаний за призначенням, а саме посвідчувати особу громадянина України під час перетинання ним державного кордону України та перебування за кордоном.
Якщо у апелянта були обґрунтовані сумніви у тому, що позивач втратив громадянство України, то самостійно апелянта не наділений компетенцією констатувати факт належності пенсіонера до громадянства України, або його втрати. Для цього апелянт мав звертатись до компетентних органів із відповідним запитом, і тільки після отримання достовірних доказів втрати позивачем громадянства України, приймати рішення про припинення виплати пенсії.
Окрім того, також слід звернути увагу й на те, що Законом №1058-IV не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як припинення на підставі закінчення строку дії паспорта громадянина України для виїзду за кордон.
Тобто, а ні Закон №1058-IV, а ні інші закони у сфері пенсійного забезпечення не пов`язують право на одержання пенсії від наявності або відсутності у громадянина закордонного паспорту, або із закінченням строку його дії.
З урахуванням викладено, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що закінчення строку дії паспорта громадянина України для виїзду за кордон не може бути підставою для повторного припинення виплати вже поновленої за рішення суду пенсії.
При цьому, як правильно зазначено судом першої інстанції, порушене право позивача полягає у вчиненні суб`єктом владних повноважень активних дій. Тому, у межах спірних правовідносин, належним і достатнім способом судового захисту порушеного права є визнання протиправними дій відповідача щодо припинення з квітня 2019р. виплати пенсії позивачу.
Решта доводів апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції з цього питання.
Що стосується обґрунтованості вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 100000,00 грн. апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Суд в контексті спірних правовідносин звертає увагу на те, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку, й висновок судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на встановлені ними обставини, не суперечить правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року в справі №464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року в справі №750/6330/17 щодо загальних підходів до відшкодування моральної шкоди.
Як встановлено судом першої інстанції  в цій справі та не спростовано доводами апеляційної скарги, апелянт, приймаючи рішення про відмову у поновленні виплати пенсії позивачу та не поновлюючи таку виплату з 07.10.2009, діяв не на підставі та у спосіб, визначені законами України, у зв`язку з чим порушив права позивача..
Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, апеляційний суд виходить із засад розумності та справедливості.
Оцінюючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд бере до уваги, що з пояснень, наведених позивачем у позовній заяві, вбачається, що негативні емоції, яких вона зазнала внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, не мали впливу на умови її життя, не призвели до погіршення її здібностей, не могли суттєво збільшити страждання позивачка у порівнянні з пенсіонерами, які проживають в Україні.
Також, апеляційний суд зазначає про тривалість порушення, а також те, що за поновленням пенсійних виплат позивачка звернулася лише після спливу 10 років з моменту змін у національному законодавстві України та ухвалення Конституційним  Судом України відповідного рішення, які стали підставою для скасування обмеження таких виплат.
Отже, зважаючи на те, що за оцінкою матеріалів справи і тверджень позивача суд першої інстанції не встановив факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, дій, якими могли бути спричинені моральні страждання відповідачем; позивачем не доведено і не надано відповідних доказів заподіяння йому моральної шкоди, а також не наведено належних мотивувань, з яких він виходив при визначенні розміру цієї шкоди, апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з апелянта коштів на користь позивача у відшкодування моральної шкоди.
З огляду на ці обставини, вимоги розумності та справедливості, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення – скасуванню в частині, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області  -  задовольнити частково.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у справі №540/3582/20 - скасувати в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській моральної шкоди у сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп.
Ухвалити в цій частині нову постанову.
Відмовити у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській коштів у відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у справі №540/3582/20 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 05.11.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.