ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" листопада 2021 р.                                                       Справа №914/304/21

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого - судді                                        Кравчук Н.М.
суддів                                                            Кордюк Г.Т. 
                                                                      Плотніцький Б.Д.
секретар судового засіданні Федорів Н.В.
розглянувши           апеляційну скаргу Львівської міської ради б/н від 30.06.2021 (вх. № ЗАГС 01-05/2291/21 від 06.07.2021)
на ухвалу                    Господарського суду Львівської області від 24.05.2021 (суддя Гоменюк З.П.) винесену за розглядом заяви про вжиття заходів забезпечення позову
у справі                    № 914/304/21
за позовом:                    Львівської міської ради, м.Львів
до відповідача:           Товариства з обмеженою відповідальністю “ Сапфір” (надалі ТзОВ “Сапфір”), м. Львів
за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: державного реєстратора Комунального підприємства “Реєстрація майна та бізнесу” Бойко Христини Романівни, Львівська область, м.Винники
за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:  ОСОБА_1 , м. Львів
про                              скасування державної реєстрації права власності, зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану шляхом демонтажу самочинно збудованої добудови до будівлі

за участю учасників справи:
від позивача: Шевченко М.І. - представник 
від відповідача: не з`явилися 
від третіх осіб не з`явилися

ВСТАНОВИВ:
Львівська міська рада звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом до ТзОВ “Сапфір” про скасування державної реєстрації права власності, зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану шляхом демонтажу самочинно збудованої добудови до будівлі. 
В позовній заяві Львівська міська рада зазначає, що ТзОВ “Сапфір” здійснило самочинну прибудову до приміщення вулканізації за відсутності містобудівних умов і обмежень, повідомлень про початок виконання підготовчих та будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих та будівельних робіт,  без дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність до експлуатації. Також вказує на те, що  в договорі оренди земельної ділянки на вул. Хуторівці, 59б, укладеному між ЛМР та ТзОВ “Сапфір”, є заборона на здійснення капітального будівництва на цій земельній ділянці, оскільки вона знаходиться у межах червоних ліній. Таким чином, державний реєстратор зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право приватної власності ТзОВ “Сапфір” на об`єкт самочинного будівництва на вул. Хуторівці, 59б з порушенням вимог законодавства за відсутності документа, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Разом з позовною заявою Львівською міською радою було подано до Господарського суду Львівської області заяву про забезпечення позову шляхом заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; нотаріусам; виконавчим органам сільських, селищних і міських рад, Київської, Севастопольської міських, районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій; територіальним органам Міністерства юстиції України та іншим), вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомого майна: нежитлової будівлі літ. “В-1”, “В'-1”,      “В''-1” загальною площею 206,2 кв.м. на вул. Хуторівці, 59Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1646075946101).
В обґрунтування заяви позивач зазначив, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вбачається, що об`єкт нерухомого майна на вул.Хуторівці, 59б перебуває в іпотеці на підставі іпотечного договору №695 від 05.10.2012 та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором №2707 від 06.10.2017, іпотекодавцем об`єкта є ТзОВ “Сапфір”, а іпотекодержателем – ОСОБА_1 . Таким чином, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки відповідно до ст.33 Закону України “Про іпотеку”, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя чи на підставі виконавчого напису нотаріуса. В такому випадку Львівській міській раді необхідно буде звертатися ще з одним позовом до наступного власника про скасування державної реєстрації права власності, а можливе рішення суду про задоволення позову не буде виконане.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.05.2021 було відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Приймаючи дану ухвалу, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем до заяви про забезпечення позову не додано доказів наявності фактичних обставин, з якими він пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову, та не зазначено достатнього обґрунтування своєму припущенню про те, що існує ризик унеможливлення виконання рішення суду. Окрім того, суд першої інстанції зазначив, що іпотекодержатель не є відповідачем у даній справі та не залучений до участі в ній в будь-якому статусі, тому в разі вжиття заходів забезпечення позову буде порушено права та охоронювані законом інтереси осіб, що не є учасниками даного судового процесу. 
Не погоджуючись з ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.05.2021 у справі № 914/304/21, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони вчиняти реєстраційні дії стосовно об`єкта нерухомого майна є підставним та співмірним із заявленими позовними вимогами, а протилежні висновки суду першої інстанції є помилковими. Крім того, заборона вчинення реєстраційних дій щодо спірного нерухомого майна не обмежить прав відповідача на користування вказаним нерухомим майном. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції також про те, що у випадку забезпечення позову будуть порушені права іпотекодержателя на мирне володіння майном. Вважає, що такий висновок суду суперечить ст. 9 Закону України «Про іпотеку» відповідно до якої право володіння предметом іпотеки належить іпотекодавцю. У зв`язку з цим жодні права іпотекодержателя на мирне володіння майном не порушуються. 
Щодо висновку суду першої інстанції в обґрунтування ухвали про відмову в забезпечені позову зазначив про те, що іпотекодержатель не залучений до участі у справі, то, на думку апелянта, ніяких перешкод залучити іпотекодержателя до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог в суду не було. Більше того, іпотекодержатель ОСОБА_1 вже залучена до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Враховуючи наведене, перебування спірного майна в іпотеці є достатньо обґрунтованою підставою для забезпечення позову, яке унеможливить вибуття майна з власності відповідача та забезпечить реальне виконання рішення суду про задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності.
В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі.
Відповідач участі уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. У відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ “Сапфір” зазначило, що ухвалу місцевого господарського суду вважає законною та обґрунтованою, просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема, відповідач звертає увагу суду на те, що доводи позивача про можливе звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки є лише припущенням. Наведене припущення, за умови відсутності будь-яких доказів на їх підтвердження, не можуть слугувати підставою для висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи не уможливити виконання рішення суду.
ОСОБА_1 також участі уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. У відзиві на апеляційну скаргу, третя особа вказала, що на момент винесення оскаржуваної ухвали іпотекодержатель не був залучений до участі у справі, таким чином, у разі вжиття заходів забезпечення позову було б порушено права та охоронювані законом інтереси осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Окрім того, третя особа відзначила, що іпотекодержателем не здійснюється жодних дій спрямованих на звернення стягнення на предмет іпотеки, правомірність реєстрації якого є предметом розгляду даної справи.
Третя особа-1 також участі уповноваженого представника в судовому засіданні жодного разу не забезпечила, правом, передбаченим ст. 262 ГПК України не скористалася, відзиву на апеляційну скаргу не подала.
Суд апеляційної інстанції у відповідності до ст. 269 ГПК України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Вивчивши апеляційну скаргу, встановивши обставини справи, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, Західний апеляційний дійшов висновку, що апеляційна скарга Львівської міської ради підлягає до задоволення з огляду на таке.
За змістом    статті 136 ГПК України    господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених    статтею 137 цього Кодексу    заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до пункту 4 частини першої    статті 137 ГПК України    позов забезпечується забороною іншим особам, зокрема, вчиняти дії, щодо предмета спору.
Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
Тобто, забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Близькі за змістом висновки щодо застосування статей    136,    137 ГПК України,    викладені у постановах Верховного Суду у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.
У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.
Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову слід враховувати, що заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших осіб. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 також висловлено позицію про те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову не може ґрунтуватись на самих лише припущеннях позивача. Позивач повинен довести наявність обставин для забезпечення позову та необхідності забезпечення судом збалансованості інтересів усіх учасників процесу.
При цьому, вжиті заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Предметом позову у цій справі є вимога позивача про скасування державної реєстрації права власності, зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану шляхом демонтажу самочинно збудованої добудови до будівлі. 
Отже, предметом позову є вимога немайнового характеру, тому у цій справі має досліджуватися обґрунтованість і адекватність вимог заявника щодо забезпечення позову, а також питання, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (подібну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18).
При цьому, слід зазначити, що відповідно до правових висновків, наведених у Постанові ОП КГС ВС від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі N 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі N 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі N 916/675/15.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги.
Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.
При цьому судова колегія зазначає, що одним з основних доводів позовної заяви Львівської міської ради є те, що державний реєстратор зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право приватної власності за ТзОВ “Сапфір” на об`єкт самочинного будівництва на вул. Хуторівка, 59б. В результаті реєстрації права власності на нежитлову будівлю на АДРЕСА_1 , загальною площею 206,2 кв.м порушено права, майнові інтереси законного власника земельної ділянки територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради, яка позбавлена можливості використовувати та розпоряджатися належною їй земельною ділянкою. 
Водночас, при поданні заяви про забезпечення позову у даній справі, позивач зазначив, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вбачається, що об`єкт нерухомого майна на вул.Хуторівці, 59б перебуває в іпотеці на підставі іпотечного договору №695 від 05.10.2012 та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором №2707 від 06.10.2017, іпотекодавцем об`єкта є ТзОВ “Сапфір”, а іпотекодержателем – ОСОБА_1 .
Положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку"  встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Суд апеляційної інстанції вказує на те, що у разі, якщо до закінчення розгляду даної справи буде звернено стягнення на предмет іпотеки, а суб`єктами, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав будуть вчинені нові реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомого майна: нежитлової будівлі літ. “В-1”, “В'-1”,  “В''-1” загальною площею 206,2 кв.м. на вул. Хуторівці, 59Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1646075946101), позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження, без нових звернень до суду, що істотно ускладнить ефективний захист та поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернулися з позовом у даній справі. 
Заборона вчинення реєстраційних дій є одним із визначених законом способів забезпечення позову, який передбачений, зокрема, Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».
Невжиття відповідного заходу забезпечення позову утруднить можливість для позивача вчиняти дії, направлені на відновлення стану, який існував до порушення прав позивача.
Окрім того, суд апеляційної інстанції зазначає,що застосування такого заходу забезпечення позову лише тимчасово забороняє суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав вчинені нові реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомого майна та не має своїм наслідком будь-якого перешкоджання господарській діяльності відповідача. Такий захід забезпечення позову спрямований  на запобігання ймовірним порушенням прав та інтересів позивача і забезпечує збалансованість інтересів сторін.
Доводи скаржника про те, що забезпечення позову у даній справі порушуватиме права особи, що не є учасниками справи, а саме іпотекодержателя  – ОСОБА_1 , суд вважає безпідставними. Оскільки такий захід забезпечення позову лише відстрочить на період розгляду справи можливість стягнення звернення на предмет іпотеки. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, застосування заходів забезпечення позову, шляхом заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; нотаріусам; виконавчим органам сільських, селищних і міських рад, Київської, Севастопольської міських, районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій; територіальним органам Міністерства юстиції України та іншим), вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомого майна: нежитлової будівлі літ. “В-1”, “В'-1”,  “В''-1” загальною площею 206,2 кв.м. на вул. Хуторівці, 59Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1646075946101) відповідають вимогам ч.1 ст.137 ГПК України та сприяють ефективному захисту і відновленню порушених прав та інтересів заявника.
Проте, місцевий господарський суд не звернув уваги на вищенаведені обставини, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову, відтак дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви щодо вжиття заходів забезпечення позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України    суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені місцевим судом обґрунтування оскарженої ухвали є незаконними, не можуть бути достатніми підставами для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, відтак апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а ухвала місцевого суду скасуванню.
Судові витрати за подання апеляційної скарги підлягають розподілу місцевим судом відповідно до    ст. 129 ГПК України    за результатами подальшого розгляду справи.
Керуючись, ст.ст. 255, 269, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ :
1.          Апеляційну скаргу Львівської міської ради задоволити.
2.          Ухвалу Господарського суду Львівської області від 24.05.2021 у справі №    914/304/21 скасувати в частині відмови в задоволенні заяви Львівської міської ради про забезпечення позову.
В цій частині прийняти нову ухвалу, якою задовольнити заяву Львівської міської ради про забезпечення позову шляхом заборони вчинення органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; нотаріусам; виконавчим органам сільських, селищних і міських рад, Київської, Севастопольської міських, районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій; територіальним органам Міністерства юстиції України та іншим), вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомого майна: нежитлової будівлі літ. “В-1”, “В'-1”, “В''-1” загальною площею 206,2 кв.м. на вул. Хуторівці, 59б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1646075946101).
В решті ухвалу залишити без змін.
3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбаченні ст.ст.287-288 ГПК України.
4.          Матеріали оскарження ухвали Господарського суду Львівської області від 24.05.2021 у справі № 914/304/21 направити до Господарського суду Львівської області.
          
          Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя                                                            Н.М. Кравчук 
судді                                                                                           Г.Т. Кордюк 
                                                                                                    Б.Д. Плотніцький