ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 листопада 2021 року           справа №200/12231/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д., секретар судового засідання Харечко О.П., за участю представника відповідача - Трубачової Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року (головуючий суддя І інстанції – Молочна І.С.), складене в повному обсязі в м. Слов`янськ Донецької області 19 квітня 2021 року у справі № 200/12231/20-а за позовом Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                        ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2020 року Приватне акціонерне товариство «Авдіївський коксохімічний завод», позивач, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками з вимогами про (з урахуванням уточнень):
- визнання неправомірними дій (бездіяльності) Державної лікарської служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками щодо відмови Товариству з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничого об`єднання «ІНКОР І КО» у переоформленні ліцензії серії АВ №498818 від 10 грудня 2009 року на безстрокову;
- зобов`язання відповідача переоформити ліцензію серії АВ №498818 від 10 грудня 2009 року на безстрокову шляхом видачі паперового бланку ліцензії із зазначенням про її безстроковість;
- зобов`язання відповідача внести відповідний запис до ліцензійного реєстру на право здійснення господарської діяльності з обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів (http://usuan.dls.gov.ua/) про переоформлення ліцензії серії АВ №498818 від 10 грудня 2009 року на безстрокову.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі № 200/8267/20-а позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії Державної лікарської служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками щодо відмови Товариству з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничого об`єднання «ІНКОР І КО» у переоформленні ліцензії серії АВ №498818 від 10 грудня 2009 року на безстрокову. В задоволенні решти позовних вимог  відмовлено.
Не погодившись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що Закон України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» є спеціальним нормативно-правовим актом, що підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, він не був скасований і є чинним. Вказує, що відповідно до цього Закону ліцензія видається строком на п`ять років.
Зауважує, що положення цього Закону виключають можливість вирішення питання переоформлення ліцензії на безстрокову. Відповідач вважає, що терміновість видачі ліцензії є одним з дієвих заходів організаційного характеру щодо протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів. 
Також посилається на те, що на момент звернення до суду ТОВ «НВО «ІНКОР і КО» вже не виступало суб`єктом господарювання і припинило своє існування як юридична особа.
В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги, просила суд її задовольнити.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційних скарг, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, з огляду на наступне.
В суді  першої та апеляційної  інстанції встановлено, що 22 грудня 2009 року Комітетом контролю за наркотиками ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР і КО» видано Ліцензію серії АВ №498818 на придбання, зберігання, використання, знищення прекурсорів, включених до списку 2 таблиці IV «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» терміном дії до 10 грудня 2014 року.
12 жовтня 2020 року ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР і КО» до Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками подано заяву №1396-20з про переоформлення ліцензії на безстрокову, в якій  просило відповідно до частини третьої статті 8, пункту 6 статті  21 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» переоформити ліцензію на право провадження господарської діяльності з придбання, зберігання, використання, знищення прекурсорів, включених до списку 2 таблиці IV «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» на безстрокову та внести відповідні відомості до ліцензійного реєстру.
04 листопада 2020 року Державна служба з лікарських засобів та контролю за наркотиками листом повідомила ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР і КО» про те, що, зокрема, ліцензія на здійснення діяльності з обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів видається на п`ять років. 
29 грудня 2020 року листом № 09-4б/06/486-6278 ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод», позивач, повідомив Державну службу з лікарських засобів та контролю за наркотиками про те, що з 01 грудня 2020 року ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР і КО» реорганізовано шляхом його приєднання до ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» з відповідною передачею ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» усіх прав, обов`язків і майна ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР і КО». У зв`язку з цим, ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» повідомив, що органу ліцензування буде наданий пакет документів для розширення дії ліцензії ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» на «Придбання, зберігання, використання, знищення прекурсорів, включених до списку 2 таблиці IV «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» у термін згідно з пункту 4 статті 15 Закону №222-VIII від 02 березня 2015 року «Про ліцензування певних видів господарської діяльності».
Вважаючи, що листом від 04 листопада 2020 року Державна служба з лікарських засобів та контролю за наркотиками, відповідач, фактично відмовив у видачі безстрокової ліцензії ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР і КО», позивач звернувся до суду з цим позовом.
01 грудня 2020 року здійснено державну реєстрацію припинення юридичної особи – Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничого об`єднання «ІНКОР І КО» (ідентифікаційний код 31297266) на підставі рішення про реорганізацію. Правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничого об`єднання «ІНКОР І КО» визначено ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» (ідентифікаційний код 00191075), що підтверджено даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.    
Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача щодо відмови ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР І КО» у видачі безстрокової ліцензії із підстави, що ліцензія на здійснення діяльності з обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів видається на п`ять років. 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідача щодо відмови у переоформленні ліцензії на безстрокову є протиправними.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з рішенням суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з наступних підстав.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відносини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів регулюються Законом України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15 грудня 1995 року №60/95-ВР, відповідно до абзацу 3 статті 7 якого діяльність з обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, включених до таблиць II і III Переліку, та прекурсорів, включених до таблиці IV Переліку, здійснюється суб`єктами господарювання за наявності в них ліцензії на здійснення відповідних видів діяльності, крім випадків, передбачених статтею 19 цього Закону.
Частиною першою статті 8 Закону №60/95-ВР  передбачено, що ліцензування діяльності з обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів здійснюється відповідно до Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" з урахуванням встановлених цією статтею особливостей.
Частиною другою статті 8 Закону №60/95-ВР   Ліцензуванню підлягають такі види діяльності з обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів: культивування рослин, включених до Переліку, розроблення, виробництво, виготовлення, зберігання, перевезення, придбання, реалізація (відпуск), ввезення на територію України, вивезення з території України, використання, знищення наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, включених до Переліку.
Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону № 60/95-ВР ліцензія на здійснення діяльності з обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів видається на п`ять років.
Суд зазначає, що Закон №60/95-ВР визначає загалом правові та організаційні засади державної політики щодо обігу в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, встановлює порядок державного контролю, повноваження органів виконавчої влади, права та обов`язки фізичних і юридичних осіб у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які в цілому мають враховуватись, серед іншого, органом ліцензування.
28 червня 2015 року набрав чинності Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02 березня 2015 року №222-VIII (далі – Закон № 222-VIII), який регулює суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності.
Як встановлено частиною першою статті 3 Закону №222-VIII, державна політика у сфері ліцензування ґрунтується на принципі єдиної державної системи ліцензування, що реалізується, зокрема, шляхом визначення Кабінетом Міністрів України органів ліцензування, крім державних органів, які визначені органами ліцензування законом, видів господарської діяльності, визначених статтею 7 цього Закону.
Законом №222-VIII визначено вичерпний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, до якого пунктом 22 частини першої статті 7 цього Закону включено як такі, що підлягають ліцензуванню, види господарської діяльності: культивування рослин, включених до таблиці I Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого Кабінетом Міністрів України, розроблення, виробництво, виготовлення, зберігання, перевезення, придбання, реалізація (відпуск), ввезення на територію України, вивезення з території України, використання, знищення наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, включених до зазначеного Переліку, - з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори».
Проте, Закон №222-VIII є спеціальним законом у сфері ліцензування та, крім того, прийнятий пізніше, ніж Закон №60/95-ВР.
За загальними правилами при колізії між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.
Частиною другою статті 15 Закону № 222-VIII ліцензіат зобов`язаний повідомляти орган ліцензування про всі зміни даних, зазначених у заяві, документах та відомостях, що додавалися до заяви про отримання ліцензії, протягом строку, встановленого ліцензійними умовами. У разі відсутності ліцензійних умов ліцензіат зобов`язаний повідомляти орган ліцензування про всі зміни даних, зазначених у заяві, документах та відомостях, що додавалися до заяви про отримання ліцензії, протягом одного місяця з дня, наступного за днем їх настання.
У разі порушення ліцензіатом строку повідомлення органу ліцензування про зміни даних, зазначених у заяві, документах та відомостях, що додавалися до заяви про отримання ліцензії, ліцензіат також притягується до адміністративної відповідальності.
Відповідно до частини четвертої вказаної статті якщо ліцензіат припиняється в результаті злиття, приєднання чи перетворення або все його майно передається приватному партнеру, концесіонеру і його правонаступник або приватний партнер, концесіонер має намір провадити вид господарської діяльності, на провадження якого ліцензіат мав ліцензію, такий правонаступник або приватний партнер, концесіонер має право для забезпечення завершення організаційних заходів, пов`язаних з отриманням нової ліцензії на його здійснення, провадити у строк, що не перевищує шести місяців, такий вид господарської діяльності на підставі раніше виданої ліцензії. Після закінчення цього строку правонаступник або приватний партнер, концесіонер зобов`язаний отримати нову ліцензію, а раніше видана ліцензія підлягає анулюванню.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, 29 грудня 2020 року листом №09-4б/06/486-6278 ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» повідомило Державну службу з лікарських засобів та контролю за наркотиками про те, що з 01 грудня 2020 року ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР і КО» реорганізовано шляхом його приєднання до ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» з відповідною передачею ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» усіх прав, обов`язків і майна ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР і КО». У зв`язку з цим, ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» повідомив, що органу ліцензування буде наданий пакет документів для розширення дії ліцензії ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» на «Придбання, зберігання, використання, знищення прекурсорів, включених до списку 2 таблиці IV «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» у термін згідно з пунктом 4 статті  15 Закону №222-VIII від 02 березня 2015 року «Про ліцензування певних видів господарської діяльності».
Відтак, зважаючи на те, що Законом № 222-VIII встановлено шестимісячний термін, протягом якого правонаступник ліцензіата має право для забезпечення завершення організаційних заходів, пов`язаних з отриманням нової ліцензії, провадити певний вид господарської діяльності на підставі раніше виданої ліцензії, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає засадам адміністративного судочинства та фактично не призведе до відновлення його прав та законних інтересів, оскільки такі права ще не були порушені.
Суд зазначає, що Законом № 222-VIII передбачений певний механізм, спрямований на забезпечення дотримання прав позивача, як правонаступника ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР і КО», шляхом встановлення шестимісячного строку провадження господарської діяльності на підставі раніше виданої ліцензії серії АВ №498818 від 10 грудня 2009 року, до моменту оформлення такої ліцензії ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод», тоді як переоформлення ліцензії на безстрокову на юридичну особу, яка на даний час є припиненою, діючим законодавством не передбачено.          Таким чином, колегія суддів констатує, що позивач не скористався процедурою, передбаченою статею 15 Закону № 222-VIII, таким чином, в межах спірних правовідносин, позивачем не доведено порушення відповідачем його прав в сфері ліцензування господарської діяльності.   
          Крім того, суд зазначає наступне.
Право особи на доступ до правосуддя гарантоване ст. 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.
Свою позицію щодо застосування Конституції України при здійсненні правосуддя Верховний Суд України свого часу відобразив у постанові Пленуму «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 1 листопада 1996 року №9. Зокрема, в п. 8 цієї постанови зазначено, що правосуддя здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Ст. 55 Конституції України кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.
У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відповідно до ч. 1 і 3 ст. 124 Основного Закону України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з ч. 1 та 5 ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації, відповідно до якого з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.
Тобто для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Згідно з ч. 1 і 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28–36).
Згідно з ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади,  місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).
Суд також враховує вже зазначену позицію Європейського суду з прав людини у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», згідно з якою саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. У п. 30–32 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява №49069/11) Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia), рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom), заява №32555/96, п. 117, та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132). Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).
Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), серія A, №93, п. 59).
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).
Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок,  сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).
Відтак, суд апеляційної інстанції зазначає, що права позивача - Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» - в рамках даної справи не були порушені суб`єктом владних повноважень, оскільки ліцензія реорганізованого товариства - ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР і КО» діяла ще 6 місяць після злиття товариств, а для отримання безстрокової ліцензії встановлено певний механізм дій.
Зокрема, з матеріалів справи вбачається про погодження позивача з таким механізмом, з огляду на надання заяви до відповідача листа від 29 грудня 2020 року № 09-4б/06/486-6278 із повідомленням про реорганізацію ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР і КО» та про бажання подати до органу ліцензування пакету документів для розширення дії ліцензії ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод».
Відтак, звертаючись до суду із даним позовом позивач намагався вирішити питання продовження ліцензії вже не існуючого суб`єкту господарювання, що є неприпустимим.
При цьому дії відповідача жодним чином не впливають на право позивача на отримання безстрокової ліцензії та не перешкоджають здійсненню цього права, як і не свідчать про його виникнення чи припинення; такі дії не позбавляють позивача можливості здійснювати (реалізувати) право на її отримання, а також не свідчать про невизнання чи оспорювання цього права. 
Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що позов товариства є передчасним, а відтак, таким, що не підлягає задоволенню.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду – скасуванню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками  - задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року по справі № 200/12231/20-а – скасувати.
Прийняти нову постанову.
У задоволені позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.
Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 01  листопада 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 2 листопада 2021 року.

Судді                                                                                                         А.В.Гайдар    
                                                                                                            Т.Г.Гаврищук
                                                                                                              І.Д.Компанієць