ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19 листопада 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/854/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:  
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “СМАРТ ЛОГІСТИКС”
на рішення господарського суду Одеської області від 05.08.2021, суддя в І інстанції  Степанова Л.В., повний текст якого складено 13.08.2021 в м. Одесі
у справі № 916/854/21
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “ЕКО МІТ” 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “СМАРТ ЛОГІСТИКС” 
про стягнення 200 000 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю “ЕКО МІТ”  звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “СМАРТ ЛОГІСТИКС” про стягнення 200 000 грн. безпідставно набутих коштів.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач на підставі платіжного доручення № 13619 від 01.02.2021 помилково перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 200 000 грн. Оскільки між позивачем та відповідачем не здійснювалась жодна господарська діяльність, не укладались жодні договори про надання послуг, позивачем на адресу відповідача була направлена вимога про повернення безпідставно набутих коштів. Посилаючись на те, що станом на дату звернення до господарського суду з даним позовом коштів від відповідача не надходило, у відповідача відсутні правові підстави для набуття перерахованих позивачем грошових коштів, позивач вважав, що відповідач на підставі ст. 1212 ЦК України зобов`язаний повернути йому помилково перераховані кошти в сумі 200  000 грн., як такі, що набуті без достатньої правової підстави. 
Рішенням господарського суду Одеської області від 05.08.2021 позов задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “СМАРТ ЛОГІСТИКС” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ЕКО МІТ” 200  000 грн. заборгованості, 3000 грн. судового збору.
Задовольняючи позов місцевий господарський суд свої висновки мотивував встановленим фактом перерахування 01.02.2021 на підставі платіжного доручення      № 13619 позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 200  000грн.; недоведеністю факту існування між позивачем та відповідачем договірних відносин, на підставі яких позивачем було перераховано грошові кошти у сумі 200 000 грн. згідно платіжного доручення № 13619 від 01.02.2021 року; відсутністю у матеріалах справи доказів виконання робіт позивачем відповідачу, оскільки договір перевезення був укладений між відповідачем та грузинською компанією LTD «CНVENI FERMA»; не наданням доказів звернення відповідача до грузинської компанії LTD «CHVENI FERMA» з якою укладено договір перевезення з вимогою про повернення коштів за перевезення.
ТОВ “СМАРТ ЛОГІСТИКС” у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційній скарзі просить зазначене рішення від 05.08.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Скаржник вважає оскаржуване рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що  ухвалюючи рішення у даній справі суд першої інстанції, не дотримуючись положень процесуального законодавства, в оспорюваному рішенні не здійснив належної оцінки доводів відповідача по справі. В процесі розгляду даної справи відповідачем подавались до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, а також клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в яких наводились, зокрема, доводи та аргументи з приводу факту виникнення договірних правовідносин між позивачем та відповідачем, набуття майна за наявності належних правових підстав. Даний факт підтверджується копією переписки представників по справі, проте в оспорюваному рішенні також відсутня будь-яка оцінка вказаним доказам.
З посиланням на ст. ст. 22, 116 ЦК України, ст. ст. 216, 224, 225 ГК України відповідач зазначає, що відсутність деліктних зобов`язань у спірних правовідносинах виключає можливість захисту прав позивача як постраждалої сторони шляхом стягнення збитків (в т.ч. упущеної вигоди), адже необхідною умовою стягнення збитків є саме делікт (господарське правопорушення).
Скаржник стверджує, що аналізуючи положення оспорюваного рішення можна дійти висновку про порушення судом першої інстанції процедури дослідження доказів, відсутності будь-якої мотивованої оцінки аргументів відповідача, а також практики Верховного Суду стосовно того, що чинне цивільне законодавство України пов`язує факт виникнення договірних відносин з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції та здійснення відповідного правочину стороною правовідносин в інтересах іншої сторони. Тому, на думку скаржника, суд першої інстанції в будь-якому випадку повинен дійти вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ “ЕКО МІТ”  заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим,  при цьому наводить такі ж самі доводи, що викладені у його позовній заяві та письмових поясненнях.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, 18.04.2017 року між ТОВ “СМАРТ ЛОГІСТИКС” (експедитор) та компанією LTD «CНVENI FERMA» (клієнт), місцезнаходження якої село Гурджаані, Кахетинський район, Грузія,  було укладено договір транспортного експедирування № 166, згідно з п.п. 1.1, 1.2 якого експедитор зобов`язався надавати клієнту  за його дорученням та за його рахунок послуги у сфері транспортно – експедиторського обслуговування вантажів, а Клієнт зобов`язався оплатити послуги експедитора. При  наданні вказаних послуг експедитор діє від свого імені. Договір є генеральним і укладається для систематичного надання послуг експедитором. 
Згідно з п. 4.3.2 даного договору експедитор має право вимагати відшкодування додаткових затрат, виниклих при виконанні договору, якщо такі затрати здійснювались в інтересах клієнта і були ним підтверджені у письмовому вигляді. 
Пунктом 4.4.2 даного договору передбачено, що клієнт зобов`язаний оплатити належні експедитору платежі, а також відшкодувати затрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування, якщо такі були підтверджені клієнтом у письмовій формі. 
За умовами п.п. 6.1, 6.5 договору, вартість послуг експедитора формується на підставі виставлених рахунків. Експедитор при наданні послуг з метою запобігання настання несприятливих обставин для клієнта та/або експедитора має право скористатися власними грошовими коштами, якщо вони по визначеному рахунку не надійшли від клієнта в установлений договором строк.
Статтею 929 ЦК України визначено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.
Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).
Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником.
Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.
Отже, на підставі даного договору транспортного експедирування № 166 від 18.04.2017 саме між ТОВ “СМАРТ ЛОГІСТИКС”, як експедитором, та компанією LTD «CНVENI FERMA», як клієнтом, виникли цивільно-правові відносини (ст. ст. 11, 509 ЦК України), зміст яких становлять їх взаємні права та обов`язки пов`язані з виконанням або організацією виконання експедитором визначених договором послуг щодо перевезення вантажу клієнта, за плату і за рахунок останнього. 
15.12.2020 року між ТОВ «ЕКО МІТ» (постачальник) та компанією LTD «CНVENI FERMA» (покупець) було укладено договір поставки № 15/12-1, згідно з п. 1.1 якого за цим договором постачальник зобов`язався поставити покупцю 2000 голів свиней (живих), а покупець зобов`язався прийняти поставлений товар та оплатити його.
Згідно з п. 2.3 даного договору оплата товару здійснюється на умовах попередньої оплати партії товару, що підлягає поставці, в розмірі 100% її вартості.
Пунктом 3.4 даного договору передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах  FСА Інкотермс 2020, на площах постачальника за адресою: Україна, Львівська область, Кам`янка-Бузький район, с. Батятичі, свиноферма ТОВ «ЕКО МІТ».
За умовами п. 5.4 даного договору, право власності на товар, а також ризик випадкового пошкодження чи знищення товару переходить до покупця з моменту передачі товару в місці  поставки, визначеному в п. 3.4 цього договору.
Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
Отже, на підставі даного договору поставки № 15/12-1 від 15.12.2020 саме між ТОВ «ЕКО МІТ», як постачальником, та компанією LTD «CНVENI FERMA», як покупцем, виникли цивільно-правові відносини (ст. ст. 11, 509 ЦК України), зміст яких становлять їх взаємні права та обов`язки пов`язані з передачею постачальником у власність покупця визначеного товару та його прийняттям і оплатою останнім.
Судом установлено, що 01.02.2021 року ТОВ “СМАРТ ЛОГІСТИКС” з посиланням на договір № 395 від 27.01.2021 виставило ТОВ «ЕКО МІТ» рахунок № 4153-02 від 01.02.2021 на оплату 200  000 грн. за комплекс транспортно-експедиторського обслуговування (передплата за паромне перевезення автівок з поросятами).
Того ж дня, за платіжним дорученням №13619 від 01.02.2021р. ТОВ «ЕКО МІТ» перерахувало ТОВ “СМАРТ ЛОГІСТИКС”  грошові кошти в сумі 200 000 грн. 
17.02.2021 року позивач звернувся до відповідача з вимогою №17/02-1 про повернення безпідставно набутих коштів, в якій просив протягом 5 днів з моменту отримання даної вимоги повернути безпідставно набуті кошти в сумі 200 000 грн. за визначеними реквізитами, як помилково перераховані.
У відповідь на це звернення, відповідач листом № 139/21 від 04.03.2021р. повідомив позивача про наявність співпраці між ними щодо оплати паромного перевезення вантажу та виразив готовність повернути позивачу кошти в сумі 124179,20 грн. за умови, що позивач підпише та поверне акт виконаних робіт №СЛ000000118 від 19.02.2021р. на суму 75 820,80 грн. та здійснить реєстрацію коригування податкової накладної у реєстрі податкових накладних і розрахунків коригувань.
У відповідь на цей лист, позивач листом  №10/03-1 від 10.03.202р. повідомив відповідача, що 01.02.2020 за платіжним дорученням №13619 від 01.02.2021р. ним помилково було перераховано останньому грошові кошти в сумі 200  000 грн., між ТОВ «ЕКО МІТ» та ТОВ “СМАРТ ЛОГІСТИКС” не було жодних відносин, не укладались жодні договори, відповідачем не надавались жодні послуги позивачу, а відтак кошти в сумі 200 000грн. необхідно повернути, у зв`язку з чим позивач не має підстав для підписання запропонованого відповідачем акту виконаних робіт на суму 75820,80 грн.

Посилаючись на те, що коштів від відповідача не надходило, позивач  звернувся до господарського суду з даним позовом вважаючи, що відповідач на підставі ст. 1212 ЦК України зобов`язаний повернути йому помилково перераховані кошти в сумі 200 000 грн., як такі, що набуті без достатньої правової підстави.
Вказавши, що під час розгляду справи відповідачем не доведено факту існування між сторонами договірних відносин на підставі яких позивачем було перераховано грошові кошти у сумі 200 000грн. згідно платіжного доручення № 13619 від 01.02.2021р., суд стягнув з відповідача зазначені кошти на підставі ст. 1212 ЦК України, якою обґрунтовувало позов ТОВ "ЕКО МІТ".
Колегія суддів погоджується з правильним висновком місцевого суду про задоволення заявлених ТОВ  "ЕКО МІТ" позовних вимог, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.
Водночас наявність певної правової підстави для набуття особою майна виключає застосування до неї положень статті 1212 Цивільного кодексу України, якщо згадана підстава продовжує існувати.
Зокрема, з огляду на положення статей 11, 202, 509, 626 Цивільного кодексу України достатньою підставою для набуття (збереження) майна може бути укладений між відповідними особами договір. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів), що виключає можливість застосування до відповідних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
Із встановлених судом обставин вбачається, що відповідач набув кошти в сумі 200  000 грн. поза межами договірних правовідносин між сторонами, оскільки між позивачем та відповідачем не здійснювалась жодна господарська діяльність та не укладались жодні договори.
Оплата за виконані роботи чи надані послуги на підставі рахунку, отриманого від відповідача електронною поштою, може свідчити про виникнення між сторонами певних договірних відносин у спрощений спосіб. Однак судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Саме лише наявність укладеного між сторонами договору є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема сплата за комплекс транспортно-експедиторського обслуговування, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору, оскільки судом установлено, що відповідний договір транспортного експедирування № 166 від 18.04.2017 було укладено між ТОВ “СМАРТ ЛОГІСТИКС” (експедитор) та компанією LTD «CНVENI FERMA» (клієнт). І саме умовами цього договору передбачено, що експедитор має право вимагати відшкодування додаткових затрат, виниклих при виконанні договору, якщо такі затрати здійснювались в інтересах клієнта, а клієнт зобов`язаний оплатити належні експедитору платежі, а також відшкодувати затрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування, якщо такі будуть підтверджені клієнтом у письмовій формі.
З цих же підстав колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача в обґрунтування своїх заперечень, що кошти у сумі 200  000 грн. були сплачені позивачем за конкретну господарську операцію, що підтверджується перепискою працівників позивача та відповідача, та оскільки кошти від грузинської компанії LTD “CHVENI FERMA” не надійшли відповідачу через скасування операції та було частково повернуто кошти перевізнику, відповідач пропонував повернути частину коштів та підписати акти, однак позивач відмовився.
Наявним у справі електронним листуванням між відповідачем та компанією LTD “CHVENI FERMA”, а також між працівниками позивача та відповідача, не підтверджується укладення між сторонами певного договору у спрощений спосіб та виникнення між ними зобов`язальних правовідносин.   
Матеріали справи не містять доказів надання відповідачем позивачу будь-яких послуг, оскільки як було зазначено вище, договір транспортного експедирування укладений саме між відповідачем та грузинською компанією LTD “CHVENI FERMA”. 
Таким чином, відповідачем не доведено факту існування між ним та позивачем будь-яких договірних відносин на підставі яких позивачем було перераховано йому грошові кошти у сумі 200  000 грн. згідно з платіжним дорученням №13619 від 01.02.2021р.
Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України “Про транспортно-експедиторську діяльність”, клієнт зобов`язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.
Аналогічним чином регулюється питання відшкодування витрат експедитора клієнтом в ч.1 ст.929 ЦК України - за договором транспортного експедирування одна сторона експедитор зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Таким чином, імперативними положеннями законодавства України встановлено абсолютне право експедитора на отримання від клієнта компенсації всіх витрат, понесених експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування. Вказана компенсація є окремим від винагороди експедитора платежем з боку клієнта. І наявний в справі договір транспортного експедирування № 166 від 18.04.2017, укладений між ТОВ “СМАРТ ЛОГІСТИКС” (експедитор) та компанією LTD «CНVENI FERMA» (клієнт), підтверджує законодавчо встановлене право відповідача на відшкодування витрат, понесених ним як експедитором в цілях виконання договору транспортного експедирування, саме з клієнта, яким позивач не є.
Таким чином, вчинення дій експедитором в інтересах клієнта провадиться за рахунок клієнта і клієнт зобов`язаний відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором. Відтак, здійснений позивачем на користь відповідача платіж, щодо якого існує спір, не є реальними збитками. Також, ці витрати не можуть бути віднесені й до упущеної вигоди, оскільки вигодою відповідача як експедитора є саме винагорода, що сплачується окремо від компенсації витрат.
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, колегією суддів відхиляються, оскільки не ґрунтуються на встановлених по справі обставинах, зводяться до викладення обставин та наведення норм законодавства, що регулюють відносини, учасником яких позивач не виступає, а відтак не доводять неправильність застосування судом норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. 
Встановлені апеляційним судом у даній справі обставини, з огляду на вищезазначене правове регулювання, дають підстави для висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і правильно були задоволені місцевим судом.
Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
За змістом статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому безпредметне посилання скаржника  в цій частині не приймається до уваги.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що підстави для скасування в цілому правильного рішення місцевого суду відсутні.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 4500 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 05 серпня 2021 року у справі      № 916/854/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “СМАРТ ЛОГІСТИКС” - без задоволення.
Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених у підпунктах а-г п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий  суддя:                                                                       Бєляновський В.В.

          Судді:                                                                                     Богатир К.В.

                                                                                                          Філінюк І.Г.