КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
Справа № 753/17649/19                                          Головуючий 1 інстанція - Лужецька О.Р.   
Провадження № 22-ц/824/3227/2021                       Доповідач 2 інстанція - Суханова  Є.М.

 
                                                      П О С Т А Н О В А
                                                       іменем     України
 
24 листопада    2021  року                                                     м.Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
            головуючого судді:                  Суханової Є.М.,
            суддів:                                       Гуля В.В., Олійника В.І.,
            за участю секретаря:               Карпенка В.Р.
 
           розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1   на рішення Дарницького  районного суду м. Києва  від  16 листопада 2020 року у справі за  позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Сьома Київська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним,-
 
                                                              ВСТАНОВИЛА:
                   
У вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Сьома Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування від 04.09.2018 року.
Свої вимоги обґрунтувала тим що з 31.12.1971 року по 09.06.1997 роки перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .
 За час спільного проживання колишнім подружжям набуто спільне майно, зокрема житловий будинок АДРЕСА_1 .
Зазначила, що  у  вересні 2018 року їй стало відомо, що будинок, який вони разом будували та ввели в експлуатацію в 1989 році ОСОБА_3 подарував своїй нинішній дружині ОСОБА_2 . 
Посилаючись на те, що під час укладення спірного договору не було отримано її згоду, як співвласника.
 Просила  визнати недійсним договір дарування від 04.09.2018 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Шапченко О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 3-701, згідно якого ОСОБА_3 передав безоплатно у подарунок ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 39,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням  Дарницького  районного суду м. Києва  від  16 листопада 2020 року у задоволенні  позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Сьома Київська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним, - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалась на те, що  судом першої інстанції не надано  правової оцінки тому, що відповідачем не було надано жодних документів, що підтверджують будівництво ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , нового будинку по АДРЕСА_1 та прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту.
Вважає, що за оскаржуваним договором  було відчужено не новий будинок, а будинок, набутий у спільному сумісну власність ОСОБА_3 та нею ОСОБА_1 , за час їхнього шлюбу у 1989 році.
Вказує на те, що посвідчуючи договір дарування житлового будинку від 04.09.2018 року, нотаріус Шапченко О.А., не з*ясувала однієї з основних обставин, а саме:  чи перебуває майно  в спільній сумісній власності подружжя. Таким чином вважає, що було порушено вимоги чинного законодавства України, а також права ОСОБА_1 , щодо вільного користування та розпорядження своїм майном.
        Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
         Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
        За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
   Судом першої  та апеляційної інстанції було встановлено, щоз 31.12.1971 по 09.06.1997 роки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Харківського районного суду м. Києва від 09.06.1997 року розірвано.
За час спільного проживання подружжя побудувало житловий будинок          АДРЕСА_1 .
Встановлено, що ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право на особисту власність на домоволодіння від 10.03.1989 року на праві власності належить домоволодіння, що розміщене в АДРЕСА_1 , що підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності на домоволодіння.
Домоволодіння складається з одного жилого будинку. Свідоцтво видане за рішенням виконкому Харківської райради народних депутатів в м. Києві за № 140 від 27.02.1989 року.
Згідно архівного витягу із рішення виконавчого комітету Харківської районного ради народних депутатів м. Києва від 27.02.1989 року № 140 «Про затвердження актів прийому до експлуатації будинків» вирішено оформити право особистої власності ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 844 кв.м. і складається з трьох житлових кімнат площею 33,7 кв.м., трьох підсобних приміщень площею 22,9 кв.м. Надвірні споруди: сарай Б,В, погреб, вбиральня, огорожа, замощення. Забудовано в 1973 році.
Судом встановлено, що 04.09.2018 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок під літ. «Е» загальною площею 39,9 кв.м., житловою площею 22,4 кв.м. з будівлями: погріб під літ «Г», убиральня під літ. «Д», огорожа під № 1.
Також, встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.(а.с. 13)
Відмовляючи у задоволені позову  ОСОБА_1  про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на обґрунтування тих обставин, що при укладенні договору дарування спірний будинок набутий нею та ОСОБА_3 як подружжям продовжував існувати станом на день укладення договору дарування, а саме 04.09.1018 року.
З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.
Відповідно до ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Як вбачається з матеріалів справи, що  позивач звертаючись до суду з позовом, посилається на порушення її прав під час відчуження спірного житлового будинку, однак встановлено, що житловий будинок, який був побудований колишнім подружжям та становив спільне сумісне майно був знищений вогнем повністю.
В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції було встановлено, що 04.09.2018 року ОСОБА_3 подарував  своїй нинішній дружині ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 .
Однак, колегія  суддів ставиться критично до даних тверджень, позивача - апелянта, що під час укладення спірного договору від 04.09.2018 року не було отримано її згоду, як співвласника, так, як 06.12.1998 року у приватному житловому будинку, який належить ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 внаслідок необережності при палінні ОСОБА_4 сталася пожежа, під час якої будинок та майно згоріло повністю.
А тому,  доводи апеляційної скарги, заявлені позивачем про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 04.09.2018 року є безпідставними, оскільки  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, а не з вимогою про поділ майна.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Водночас, колегія суддів погоджується з правильним висновок суду першої інстанції, щодо того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на обґрунтування тих обставин, що при укладенні договору дарування при укладенні договору дарування спірний будинок набутий нею та ОСОБА_3 як подружжям продовжував існувати станом на день укладення договору дарування, а саме 04.09.1018 року.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість  рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.
Загалом такі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до вимог  ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -
 
                                                     ПОСТАНОВИВ:
  Апеляційну скаргу    ОСОБА_1   залишити без задоволення.
           Рішення  Дарницького  районного суду м. Києва  від  16 листопада 2020 рокузалишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом  тридцяти днів до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлений   03  грудня    2021 року.

             Головуючий:                                        Є.М. Суханова
 
                    Судді:                                                  В.В. Гуль 
                                                                                 В.І. Олійник