Дата документу 26.10.2021 Справа № 320/10351/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №320/10351/18        Головуючий у 1 інстанції: Іваненко О.В.
Провадження № 22-ц/807/2878/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» жовтня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Семенчук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, 

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, вимоги за яким збільшила, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 12 червня 2015 року вона надала у борг ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 4 000 доларів США, що на дату подання позову становить 111 518,28 грн., на строк до 20 грудня 2015 року, що підтверджується розпискою. 
29 жовтня 2018 року на адресу відповідача була надіслана вимога щодо повернення суми заборгованості. Але на час звернення до суду відповідачем грошові кошти не повернуті.
Вважала, що оскільки в розписці від 12 червня 2015 року не визначено розмір процентів, то розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, яка діяла протягом строку користування грошовими коштами та стягується щомісячно до дня повернення позики.
Відповідач зобов`язаний сплатити відсотки в розмірі 80082,39 грн., через прострочення повернення позики відповідач зобов`язаний сплатити 3 % річних від суми позики за весь строк прострочення, що складає 11484,86 грн.
На підставі зазначеного просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 111518,28 грн., відсотки від суми позики в розмірі 80082,39 грн., 3 % річних від суми позики в розмірі 11484,86 грн., судові витрати.

19 вересня 2019 року ОСОБА_2 подала заяву про відшкодування судовим витрат, в якій просила стягнути з відповідача на її користь 6601,90 грн. судових витрат, з яких: 2101,90 грн. – судовий збір, 4500 грн. – витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 квітня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у сумі 111 518 грн. 28 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відсотки від суми позики у сумі 80 082 грн. 39 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних за прострочення сплати суми позики в сумі 11 484 грн. 86 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 2101 грн. 09 коп.
В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не дослідження обставин укладання договору позики, стягнення з нього рішенням Центрального районного суду міста Сімферополя Республіки Крим від 21 серпня 2017 року суми боргу за договором позики від 12 червня 2015 року, повторне звернення ОСОБА_2 до суду, укладання двох ідентичних розписок, відсутність передачі коштів за розпискою з його паспортними даними як громадянина України, здійснення подвійного стягнення, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає. 

Судом першої інстанції встановлено, що 12 червня 2015 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір позики. Факт отримання позики підтверджується розпискою ОСОБА_1 про отримання коштів в сумі 4000 доларів США. ОСОБА_1 зобов`язався повернути отримані кошти до 20 грудня 2015 року (а.с.13).

У строк, вказаний в розписці, відповідач позику не повернув.

Враховуючи доведеність вимог позову, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , та стягнення з відповідача суми боргу, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ст.6 ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів їх розмір встановлюється на рівні облікової ставки Національного Банку України. 

За приписами 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи дійсно містять копію розписки ОСОБА_1 від 20 грудня 2015 року на суму 4000 доларів США (т.1, а.с.72), проте вона не є аналогічною за змістом тієї, що є підставою для стягнення боргу в цій справі.

Наявність у кредитора ОСОБА_2 оригіналу розписки  ОСОБА_1 про отримання коштів в сумі 4000 доларів США із зобов`язанням повернути отримані кошти до 20 грудня 2015 року, без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, за відсутності інших належних та допустимих доказів, підтверджує факт передачі грошових коштів та спростовує заперечення відповідача щодо безгрошовості договору позики.

За вищевказаних обставин, колегія суддів вважає також неприйнятними доводи апеляційної скарги про те, що за цією розпискою кошти вже були стягнуті рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя Республіки Крим від 21 серпня 2017 року та сплачені відповідачем позивачу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині повернення 1000 доларів США в рахунок боргу ОСОБА_2 за цією розпискою, оскільки зі змісту рішення Центрального районного суду м. Сімферополя Республіки Крим від 21 серпня 2017 року вбачається, що саме за розпискою ОСОБА_1 , на підставі якої суд стягнув суму боргу, позичальником була повернута частково в розмірі 1000 доларів сума позики (т.1, а.с.76-78). Саме вказані обставини не заперечувались позивачем в судовому засіданні.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 89 ЦПК України) дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором позики від 12 червня 2015 року щодо повернення коштів не виконав, а тому заявлена позивачем сума в розмірі 111 518 гривень 28 копійок (що становить еквівалент 4000 доларів США станом на час ухвалення рішення), підлягає стягненню з нього на користь ОСОБА_2 .

Відповідають нормам ч. 2 ч. 625 ЦПК України висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми за період з 21 грудня 2015 року до 27 травня 2019 року, що складає 11 484,86 грн. згідно наданого позивачем та не спростованого відповідачем розрахунку.

Щодо стягнення з боржника процентів за користування отриманими в борг коштами за період з 21 грудня 2015 року до 27 травня 2019 року в розмірі 80 082,39 грн., нарахованими відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України в розмірі облікової ставки Національного Банку України на суму боргу в іноземній валюті, то колегія суддів не може погодитися з висновками суду у цій частині з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року «Про Національний банк України» облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону України «Про Національний банк України»).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про Національний банк України» НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 Закону України «Про Національний банк України» НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16 –ц (провадження №14-465цс18).

За приписами ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 відсотків від суми позики у сумі 80 082, 39 грн. згідно з п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. 

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України ОСОБА_2 має право на компенсацію відповідачем суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1230 гривень 03 копійки, ОСОБА_1 має право на компенсацію позивачем суми судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1201 гривня 23 копійки.

Згідно з ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 28 гривень 80 копійок.

Керуючись ст. ст. 374,376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 квітня 2021 року у цій справі в частині задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 відсотків від суми позики скасувати та прийняти в цій частині нову постанову наступного змісту.
В задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 відсотків від суми позики у розмірі 80 082 (вісімдесят тисяч вісімдесят дві) гривні 39 копійок відмовити.
В решті рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 28 (двадцять вісім) гривень 80 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 жовтня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова