ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року	Львів	Справа № 380/7549/21 пров. № А/857/15591/21	

         Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
       головуючого судді-	Шевчук С. М.	
       суддів -	Кухтея Р. В., Шинкар Т.І.,	
 	 	
          розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року (рішення ухвалене у м. Львів, за правилами  спрощеного позовного провадження, судом під головуванням судді Кравціва О.Р., дата складання повного тексту рішення суду не зазначена) у справі № 380/7549/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1  про стягнення середнього заробітку, суд-

                                                       ВСТАНОВИВ:

 І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з Військової частини НОМЕР_1  на його користь середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2018 по 07.04.2021 включно у розмірі 23  676,94 грн з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб. 
Рішенням  Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1  на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24438 (двадцять чотири тисячі чотириста тридцять вісім) грн. 32 коп.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На підтвердження доводів апеляційної скарги  вказує, що здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися. Доказів звернення позивача до суду з позовом про нараховані/ненараховані суми під час звільнення не встановлено. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні. Також зазначає, що з прийняттям судового рішення від 23.03.2021, яким задоволено позовні вимоги позивача та відповідачем добровільно виконано рішення, присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються. Крім того, військова частина не погоджується безпосередньо з розрахунком судом першої інстанції розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 04.10.2018 по 07.04.2021 в розмірі 24438,32 грн. Вказує, що при вирішення питання щодо розміру середнього грошового забезпечення слід врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду зазначені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, згідно яких, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.  
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4  статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі  КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про розгляд апеляційної  скарги сторони повідомлені шляхом надіслання копій ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду  на поштові адреси сторін, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд виходив з того, що відповідач не провів на день звільнення позивача, а саме 03 жовтня 2018 року  остаточний розрахунок при звільненні. Не проведення з вини відповідача розрахунку позивачем у строк передбачений статтею 116 КЗпП України є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати останньому його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, після ухвалення судового рішення про нарахування та виплату заборгованості із заробітної плати (зокрема, компенсації за невикористану відпустку) Відповідач не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних позивачу при звільненні сум.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом  встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом    на посаді помічника начальника бронетанкової служби технічної частини військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.10.2018 року №220 позивача виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Сихівського РВК м. Львів.
Згідно з посвідченням командування Високомобільних десантних військ Збройних Сил України №014447 від 30.04.2015 року, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. 
Оскільки відповідач протиправно на думку позивача, при звільненні не виплатив йому компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період 2015-2018 роки, як учаснику бойових дій, останній звернувся до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.02.2021 у справі №380/12200/20 позов позивача задоволено.
На виконання вищевказаного рішення відповідач, 07.04.2021 виплатив позивачу компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в сумі 24 500,89 грн.
Позивач вважає, що оскільки остаточний рахунок при звільненні з ним здійснено відповідачем лише 07.04.2021, за приписами ст. 116,  117 Кодексу законів про працю України  він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з викладеним звернувся до суду із цим позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Предметом розгляду  даної справи є  питання про стягнення з відповідача в порядку ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки. 
За приписами частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
З системного аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6  ст.7 КАС України  суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями  ст.9 КАС України  вправі застосувати до спірних правовідносин положення  КЗпП України.
Відповідно до  ст.47 КЗпП України  власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі  ст.116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до  ст.117 КЗпП України  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Крім того, у постанові від 15.09.2015 р. по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений ч.1  ст.117 КЗпП України  обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені  ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.
З вказаного слідує, що передбачений ч.1  ст.117 КЗпП України  обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Так, передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Тому посилання відповідача на те, що вказана допомога не є складовою грошового забезпечення є безпідставними.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 31 жовтня 2019 року у справі 825/598/17 (К/9901/23837/18).
У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, право на які підтверджено судовим рішенням, - позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Стосовно ж доводів апеляційної скарги з приводу того, що розмір присудженого позивачу середнього заробітку  не відповідає правовій позиції ВП ВС, викладеній  у постановах від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 року № 821/1083/17 щодо співмірності присуджених виплат, то колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).
Судом встановлено, що розмір місячного грошового забезпечення позивача становив у серпні 2018 - 13325,36 грн., у вересні 2018 - 13325,36 грн.
Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 436,89 грн. (13325,36 грн. + 13325,36 грн.) / 61 день (кількість днів у серпні- вересні 2018 року).
Оскільки остаточний розрахунок із позивачем здійснено лише 07.04.2021, при виключенні його із списків особового складу частини ще 03.10.2018, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за вказаний період із розрахунку 436,89 грн. за 917 днів затримки складатиме 400628,13 грн.
Оскільки відповідач здійснив остаточний розрахунок усіх належних сум з позивачем лише 07.04.2021, розмір їх склав 24500,89 грн., і є значно меншими від розрахованого позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 400628,13 грн., суд першої інстанції дійшов до висновку застосувати до спірних правовідносин принцип співмірності, згідно якого  істотність частки компенсації за невикористану відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає  24438,32 гривень.
Як слідує з положення частини 2 ст. 117 КЗпП України, якщо спір про розміри належних звільненому працівникові сум вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору
Відповідно до ст.221 КЗпП України, п.2 ч.1 ст.19 КАС України до органів, які розглядають вказану категорію спорів по суті віднесено суди.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Враховуючи доводи апеляційної скарги з приводу критеріїв оцінки пропорційності та врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми та поведінки позивача яка передувала до дня звернення до суду.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні  відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).
Згідно пункту 94.5. постанови ВП Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц «для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».
Згідно даних, розміщених на офіційному сайті НБУ за адресами https://bank.gov.ua/ua/markets/interest-rates та https://bank.gov.ua/ua/monetary/stages/archive-rish середньозважена облікова ставка за кредитами з 03 жовтня 2018 року по 07 квітня 2021 року (917 календарних днів) становила 12,3% річних.
З огляду на загальний обсяг несвоєчасно виплаченої грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (24500,89 грн) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 7569,24 грн.
Розрахунок: 12,3% річних/365 днів року=0,03369% ставка за кредитом один календарний день. Сума боргу в розмірі 24500,89 грн х 0,03369%) х 917 календарних днів = 7569,24 грн.
З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суд апеляційної інстанції з урахуванням зазначеної вище правової позиції Великої Палати Верховного Суду, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 7569,24 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП  України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 7569,24 грн.
Додатково колегія суддів зазначає, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).
Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Як передбачено пп.168.1.1  п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення  суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1  на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24438,32 грн, з прийняттям нового судового рішення у вказаній частині про часткове задоволення заявленої позовної вимоги, з вищевикладених мотивів.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308,    311, 315,  317,  321,  328, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року у справі № 380/7549/21 скасувати в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1  ( АДРЕСА_1 ; ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24438 (двадцять чотири тисячі чотириста тридцять вісім) грн. 32 коп..
Ухвалити у вказаній частині  постанову, якою стягнути з Військової частини НОМЕР_1  ( АДРЕСА_1 ; ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7569,24 грн (сім тисяч п`ятсот  шістдесят дев`ять гривень двадцять чотири копійки).
У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 щодо стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні – відмовити.
У решті рішенні суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 29 листопада 2021 року.