КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/12344/2021                                        

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            30 вересня 2021 року                                                                   м. Київ
                                                                                                                   Справа № 753/8269/21
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В.,  
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2021 року, постановлену у складі судді Курічової В.М., 
у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересовані особи: боржник за виконавчим листом № 753/20159/17 - Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс», Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Калюжний Євген Дмитрович, 
встановив:
 
23 квітня 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва зі скаргою на дії державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Калюжного Є.Д. щодо винесення повідомлення від 14.04.2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.
В обґрунтування скарги заявник зазначив, що 14.04.2021 року державний виконавець на підставі п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виніс повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що виконання рішення не передбачає застосування заходів його примусового виконання.
Зважаючи на те, що постановою Верховного Суду від 24.03.2021 року у справі № 753/20159/17  визнано незаконним і скасовано наказ КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» від 19 вересня 2017 року про звільнення   ОСОБА_1  за статтею 38 КЗпП України, вважає, що він не є таким, що припинив трудові відносини з відповідачем, тому має право на поновлення на роботі. 
09 квітня 2021 року він отримав виконавчий лист, який цього ж дня направив на виконання до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 21.04.2021 він отримав лист від цього РВ ДВС з повідомленням від 14.04.2021 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.
З огляду на викладене, просить: - визнати незаконними дії державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання,  
- зобов`язати державного виконавця вирішити питання про відкриття виконавчого провадження з урахуванням правової оцінки, наданої судом, 
- зобов`язати державного виконавця повідомити суд і скаржника не пізніше як у 10-денний строк з дня одержання ухвали про її виконання.
 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2021 року відмовлено у задоволенні скарги. 
Стягнуто з   ОСОБА_1   на користь держави 908 грн. судового збору.
 
Не погоджуючись з ухвалою,  ОСОБА_1 звернувся  з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги, посилаючись на не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування  середнього заробітку. Оскільки норми процесуального та матеріального права не передбачають порядку поновлення незаконно звільненого працівника на роботі, а роботодавець у добровільному порядку відмовляється це здійснити, тобто виконати рішення по суті, то в такому випадку рішення суду про скасування наказу про звільнення має виконуватись в порядку, визначеному статтею 65 Закону України «Про виконавче провадження». Встановлення юридичної визначеності у спірних правовідносинах має здійснюватися судом із застосуванням ч. 9 ст. 10 ЦПК України.
Крім того, суд протиправно застосував положення ст. 452 ЦПК України та поклав на скаржника судовий збір в розмірі 908 грн., оскільки за подання скарги на рішення дії або бездіяльність державного виконавця судовий збір не сплачується. 
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» - Гришковець Л.І. просить відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що державний виконавець діяла в спосіб та порядок, встановлений законом, оскільки не має можливості здійснювати примусове виконання постанови Верховного Суду  у справі № 753/20159/17 від 24.03.2021 року шляхом доповнення виконавчого листа доводами стягувача.
 
Скаржник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд апеляційної скарги за його відсутності. 
В судовому засіданні представник заінтересованої особи КП «Київкомунсервіс» Гришковець Л.І. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, підтримала пояснення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності  відповідно до вимог ч.2 ст. 372  ЦПК України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши представника заінтересованої особи КП «Київкомунсервіс», з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Постановляючи оскаржувану ухвалу від 15 червня 2021 року, суд першої інстанції виходив з того, що як у резолютивній частині постанови Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 753/20159/17, так і у виконавчому листі, виданому 09.04.2021 року на виконання цього судового рішення Дарницьким районним судом м. Києва, відсутній висновок суду про задоволення такої позовної вимоги, як поновлення на роботі, а тому суд дійшов висновку про те, що державний виконавець діяв відповідно до закону (на підставі п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження»), в межах наданих йому повноважень, та у встановлений ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» строк виніс повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що виконання рішення не передбачає застосування заходів його примусового виконання, тому право заявника не було порушено. 
При цьому суд вважав за необхідне застосувати положення ст. 452 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, та стягнути з ОСОБА_1 908 грн. судового збору.
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.
Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
За змістом ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» з позовом, у якому просив:
- визнати дії КП «Київкомунсервіс» щодо його звільнення та наказ КП «Київкомунсервіс» від 19 вересня 2017 року про звільнення незаконними;
- змінити формулювання причин звільнення, зазначене у наказі від 19 вересня 2017 року з «за статтею 38 КЗпП України» на «за частиною третьою статті 38 КЗпП України»;
- визнати дату звільнення датою ухвалення рішення у справі, 
- стягнути з КП «Київкомунсервіс» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 744,50 грн., 119 790 грн. на рахунок компенсації шкоди згідно пункту 7.19 колективного договору за 2017-2018 рік, 48 020,25 грн. вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП України, 
- відшкодувати 398 131,20 грн. моральної шкоди.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року позов  задоволено частково. Визнано дії КП «Київкомунсервіс» щодо звільнення ОСОБА_1 та наказ про звільнення незаконними. Змінено формулювання причин звільнення, зазначених у наказі.   Стягнуто з КП «Київкомунсервіс» на користь ОСОБА_1 39 930 грн. в рахунок компенсації шкоди згідно з колективним договором, 48 020,25 грн. вихідної допомоги, 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 92 950,25 грн. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року апеляційну скаргу КП «Київкомунсервіс» задоволено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року скасовано та прийнято постанову про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 24 березня 2021 у справі № 753/20159/17 касаційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року скасовано, у справі прийнято нову постанову.
 Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» про визнання дій та наказу про звільнення незаконними, зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу при звільненні, стягнення компенсації відповідно до колективного договору, відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. 
Визнано незаконним і скасовано наказ Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» від 19 вересня 2017 року про звільнення  ОСОБА_1  за статтею 38 КЗпП України. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
09.04.2021 року на виконання цього рішення Дарницький районний суд м. Києва видав виконавчий лист № 753/20159/17, у якому зазначено резолютивну частину судового рішення, а саме: визнати незаконним і скасувати наказ КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» від 19 вересня 2017 року про звільнення  ОСОБА_1  за статтею 38 КЗпП України. 
Цього ж дня скаржник направив його до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
14.04.2021 державний виконавець на підставі п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виніс повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що виконання рішення не передбачає застосування заходів його примусового виконання.
Вказане повідомлення скаржник отримав 21.04.2021 року.
 
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1. ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Пунктом 7 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.
За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги, оскільки державний виконавець діяв в межах наданих йому повноважень, у спосіб, в порядку та  строк, встановлені ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» , виніс повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що виконання рішення не передбачає застосування заходів його примусового виконання, адже у резолютивній частині судового рішення відсутній висновок суду про задоволення позовної вимоги про поновлення на роботі.
Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду про скасування наказу про звільнення має виконуватись в порядку, визначеному статтею 65 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне. 
Відповідно до ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
З викладеного вбачається, що стаття 65 Закону України «Про виконавче провадження»  визначає порядок виконання рішень про поновлення на роботі, за якими боржник зобов`язаний поновити стягувача на роботі.
Однак, резолютивна частина постанови Верховного Суду від 24 березня 2021 року, на підставі якої 09.04.2021 року Дарницьким районним  судом було видано виконавчий лист, не містить висновку про задоволення позовної вимоги про поновлення позивача на роботі.
Тому враховуючи п. 1. ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець не має права змінювати, доповнювати резолютивну частину судового рішення, викладеного у виконавчому листі, та самостійно застосовувати  порядок виконання рішення, яке судом не ухвалювалось. 
Відповідно до пунктів 58, 59 постанови Верховного Суду від 24 березня 2021 року у даній справі, судом касаційної інстанції було зазначено : «разом з тим, враховуючи, що позивач не ставить перед судом питання про поновлення його на роботі, колегія суддів не вирішує зазначеного питання, обмежившись лише визнанням вказаного наказу незаконним і його скасуванням.
Проте, у зв`язку із скасуванням наказу КП «Київкомунсервіс» від 19 вересня 2017 року про припинення трудового договору з ОСОБА_1 за статтею 38 КЗпП України, останній не вважається таким, що припинив трудові відносини з відповідачем, у зв`язку із чим відсутні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку по  сплаті позивачу середнього заробітку, шкоди на підставі пункту 7.19 колективного договору, вихідної допомоги та моральної шкоди.»
З викладеного вбачається, що ОСОБА_1  звертаючись до суду з позовом до КП «Київкомунсервіс», застосувавши на власний розсуд конкретний спосіб захисту цивільного права, не ставив перед судом вимог  про поновлення його на роботі, а тому зазначене питання судом не вирішувалось, та, відповідно, відсутній висновок суду про поновлення його на роботі, а лише встановлено, що ОСОБА_1 не вважається таким, що припинив трудові відносини з відповідачем.   
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд протиправно застосував положення ст. 452 ЦПК України та поклав на скаржника судовий збір в розмірі 908 грн. є безпідставними, враховуючи наступне. 
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 7.02.2014 №6, ураховуючи, що виконання судових рішень є завершальною і невід`ємною частиною (стадією) судового провадження у конкретній справі, в якій провадження за скаргою не відкривається, а за подання позовної заяви сплачено відповідний судовий збір, ні розділом VII ЦПК, ні законом «Про судовий збір» (ч.1 ст.3) не передбачено необхідності сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, за подання скарги судовий збір не сплачується.
Перелік позовних заяв (заяв, скарг, дій), за подання яких до суду або за вчинення яких судом установлено ставки судового збору, міститься у пп.1, 4 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» і за своїм змістом є вичерпним. Отже, справляння судового збору з інших позовних заяв (заяв, скарг), що подаються до суду, не зазначених у ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», не передбачено, наприклад за подання скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Разом з тим, статтею 452 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
Оскільки судом постановлено ухвалу про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 , який не є стягувачем у виконавчому провадженні, суд першої інстанції правильно застосував ст. 452 ЦПК України та стягнув з нього  судовий збір на користь держави. 
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не містять правових обґрунтувань щодо невідповідності дій державного виконавця вимогам Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 15 червня 2021 року - залишити без змін.  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 23 жовтня 2021 року.

    Суддя  - доповідач:                                                                   Ящук Т.І. 
 
                        Судді:                                                                      Махлай Л.Д.
                                                                                                         
                                                                                                         Немировська О.В.