ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2021 року
м. Харків
справа № 638/9901/16-ц
провадження № 22-ц/818/4641/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 травня 2021 року у складі судді Яковлевої В.М.-
УСТАНОВИВ:
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом після зміни предмету якого 24.11.2016 ( а.с. 42) просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі розмірі 51 790 грн 40 коп, як безпідставно набуте майно та 3 % річних у розмірі 3 903 грн. 18 коп. за користування зазначеними коштами. 
Позов мотивований тим, що 19.05.2014 сторони у справі в усній формі уклали угоду про купівлю-продаж 23/200 частини квартири АДРЕСА_1 , вартістю 10 000,00 доларів США після отримання відповідачем документів про право на спадщину зазначеної частини квртири. На виконання умов договору 19.05.2014 позивач передав відповідачу передоплату у розмірі 2 000, 00 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. З липня 2015 року, до теперішнього часу сторони договору купівлі-продажу на 23/200 частини зазначеної квартири у встановленому порядку не уклали. Передані в рахунок вартості частини квартири грошові кошти відповідач також не повернув. Оскільки відповідач не визнає існування між сторонами у справі домовленості щодо укладення договору купівлі – продажу, доказів укладення такого договору позивач надати не може, він просить стягнути з відповідача безпідставно набуті ним грошові кошти в розмірі 2 000, 00 доларів США у гривневому еквіваленті 51 790, 40 грн. та 3 % річних у розмірі 3 903 грн. 18 коп.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Судове рішення мотивоване тим, що в судовому засіданні встановлено, що позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 2 000 (дві тисячі) доларів США в якості авансу за продаж 23/200 частини квартири. Оскільки договір купівлі – продажу в наступному укладений не був, правові наслідки передбачені ст. 571 ЦК України в даному випадку не застосовуються та отримана відповідачем сума грошових коштів є авансом. Оскільки відповідачем не надано належних доказів існування інших договірних відносин між сторонами за вищезазначеною розпискою, отримані відповідачем за розпискою грошові кошти є безпідставно набутим майном та відповідно до ст.1212 ЦК України підлягають стягненню з останнього на користь позивача. Крім того, суд застосував статті 536, 1214 ЦК України та задовольнив вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних за користування безпідставно одержаними чужими грошовими коштами в розмірі 3 903, 18 грн. 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на не правильне врахування істотних обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 19.05.2014 позивач в якості передоплати за договором оренди 23/200 частини квартири АДРЕСА_1 передав суму в розмірі 2 000, 00 доларів США, отже застосування судом першої інстанції статей 1212 , 1213, 1214 є не обґрунтованими, оскільки між сторонами існували договірні правовідносини. Зазначає, що посилання позивача на укладення між сторонами в усній формі договору купівлі-продажу за ціною 10 000 доларів є безпідставними. Позивач не заперечує, що мешкав в квартирі АДРЕСА_1 в період з 19.05.2012 по жовтень 2015 року, що підтверджує доводи його позовної заяви. Крім того зауважує, що суд першої інстанції вийшов за межі розгляду справи та розглядав передплату, як завдаток.
Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає
Відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК) України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи у межах доводів апеляційної скарги, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 19 травня 2014 року ОСОБА_2 , який є власником 23/200 частин квартири АДРЕСА_2 , отримав від ОСОБА_1 , передплату, а саме, частину грошових коштів в розмірі 2 000, 00 доларів США в рахунок від загальної вартості, яку сторони обумовили в 10 000, 00 доларів США, що підтверджується розпискою від ОСОБА_1 , яка написана ним власноруч, при здоровому глузді, без зовнішнього впливу (а. с 5).
Судовою колегією встановлено, що складення та підписання розписки не заперечується сторонами по справі, однак заперечуються обставини за якими саме була внесена передплата, зазначена в розписці.
З рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.03.2015 вбачається, що за ОСОБА_2 визначено 23/200 частки в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , та відповідач набув право приватної спільної часткової власності на вищезазначену частину квартири, що підтверджується інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.10.2015 ( а.с. 14-19)
Згідно листів від 30.11.2021, 07.12.2015, вбачається, що позивачем ОСОБА_2 направлено пропозицію з`явитись до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. для оформлення правочину з купівлі – продажу нерухомого майна в належній формі, які відповідач отримав 11.12.15, однак на запропоновану зустріч не з`явився, причин не повідомив (а. с. 9, 11, 13).
Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.  639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Договір купівлі – продажу житлового будинку ( квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. 
Статтею 570 ЦК передбачено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.
Виходячи з вимог ч. 2 ст. 570 ЦК України та матеріалів справи, судова колегія уважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що розписка від 19.05.2014 свідчить про отримання ОСОБА_2 , авансу, оскільки договору купівлі продажу частки квартири між сторонами укладено не було. 
За змістом статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, й про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Вищенаведене узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 31 жовтня 2018  року у справі № 753/13288/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 367/551/16-ц, від 21 листопада 2018 року № 388/688/16-ц.
Статтею 1213 ЦК України, встановлено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. 
Факт передання грошових коштів в сумі 2000 доларів США сторонами у справі не оспорюється.
Оскільки ОСОБА_2   безпідставно набув кошти ОСОБА_1 ,    з моменту набуття таких коштів у нього виникло грошове зобов`язання, спрямоване на їх повернення.
Тому судова колегія погоджується з висновком суду про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування чужими грошовими коштами та вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України, у якій визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт) та дія якої поширюється як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Оскільки позивачем пред`явлені вимоги про безпідставно набутих коштів та 3% річних у гривні, а не у валюті зобов`язання яке згодом відпало, судова колегія погоджується з висновком суду стягнення грошових коштів у заявленому позивачем розмірі. 
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (частина перша статті 762 ЦК України).
Згідно зі статтею 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 ЦК України).
Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).
Згідно з вимогами частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Відповідно до ч.1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Як вбачається з положень статей 812, 813 ЦК України, предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Сторонами у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи.
Статтею 811 ЦК України встановлено, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.
З огляду на викладене та враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження укладення договору оренди на частку квартири АДРЕСА_2 , з усіма істотним умовами, необхідними для його укладення, суд дійшов обґрунтованого висновку, про відсутність між сторонами договірних відносин з приводу договору оренди.
Крім того, судовою колегією встановлено, що на час складення розписки, 23/200 частки в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 не належали відповідачу на праві власності, отже він не мав юридичних прав та підстав укладати з позивачем договору оренди зазначеної частки квартири. 
Тому суд відхиляє доводи апелянта стосовно не правильного встановлення судом характеру спірних правовідносин та застосування до них вимог статей 1212, 1213 ЦК України.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що інші доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають, фактично направлені на переоцінку доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки. Тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.
Керуючись ст. ст.3,10,12,13,89,351,367,368,374,375,382,384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 29 вересня 2021 року.

Головуючий  О.Ю.Тичкова

Судді  О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук