ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

05 листопада 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/2610/21
Головуючий у першій інстанції – Карапута Л. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1103/21

головуючої – судді Шитченко Н.В.,
суддів Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л., 
із секретарем: Шкарупою Ю.В., 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування,

                                       У С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила усунути відповідачку від права на спадкування на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Заявлені вимоги мотивувала тим, що з 01 квітня 2000 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Зловживання чоловіком спиртними напоями протягом тривалого часу призвело до фізичних, психологічних та психічних розладів його здоров`я, у зв`язку з чим останнього не можна було залишати вдома без нагляду, оскільки це було небезпечно як для нього самого, так і для оточуючих. 
Зазначала, що за станом здоров`я померлий чоловік майже весь час знаходився у безпорадному стані, і через свою неадекватну поведінку потребував постійного догляду за ним, що зумовило неодноразові звернення до дочки чоловіка  від першого шлюбу ОСОБА_2 з проханням надати допомогу у здійсненні догляду за батьком, проте такі звернення останньою ігнорувались. Оскільки відповідачка ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, наявні підстави для усунення її від спадкування на підставі положень ч. 5 ст. 1224 ЦК України.
Рішенням від 28 травня 2021 року Деснянський районний суд м. Чернігова відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування. 
Додатковим рішенням від 14 червня 2021 року Деснянський районний суд м. Чернігова задовольнив частково заяву представника відповідачки – адвоката Гутника В.П. про ухвалення додаткового рішення у справі та стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 357 грн. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуальних норм, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, приймаючи рішення, безпідставно послався на ст.ст. 1217, 1233, 1236, 1261 ЦК України, залишивши поза увагою те, що в даній справі предметом спору не є визнання заповіту незаконним, і не оспорюється те, що відповідачка є спадкоємцем за заповітом. 
Скаржниця зазначає про неможливість застосування при вирішенні даного спору положень ч. 2 ст. 1259 ЦК України, вважаючи, що у наведеній нормі йдеться про спадкоємців за законом наступних черг, а відповідачка є спадкоємцем за заповітом. Указує, що цією статтею передбачено зміну черговості одержання права на спадкування, а її позовні вимоги зводяться до усунення від права на спадкування. Зазначає, що не посилалась на норми ч. 2 ст. 1259 ЦК України, як підстави для задоволення позову, і не повинна була заявляти вимогу про одержання права на спадкування, оскільки її право на спадкування не пов`язане з усуненням відповідачки від права на спадкування за вказаних в цій нормі підстав та умов.
Вважає безпідставним висновок районного суду про недоведеність факту перебування померлого ОСОБА_3 у безпорадному стані та наявності потреби у сторонньому догляді за ним, оскільки саме через постійне зловживання спиртними напоями чоловік був неспроможний самостійно здійснювати свої побутові та життєві потреби, готувати їжу, обслуговувати себе з точки зору гігієнічних потреб, а відповідачка, достеменно знаючи про стан батька та будучи зареєстрованою в його будинку, жодних дій щодо спілкування з ним та надання хоч якоїсь допомоги не вчиняла, отже, суд мав достатньо правових підстав для висновку про реальну можливість ОСОБА_2 надавати допомогу та здійснювати догляд за спадкодавцем.   
У наданому відзиві представник відповідачки – адвокат Гутник В.П., не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що відповідачка ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом всього майна її батька ОСОБА_3 , у зв`язку з чим не може бути усунута від права на спадкування  відповідно до положень ч. 5 ст. 1224 ЦК України, оскільки норми цієї статті розповсюджуються лише на спадкоємців за законом.
Представник зазначає, що за обставинами справи не встановлено, що ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані, оскільки помер у віці 51 року, тобто не досяг похилого віку, за станом здоров`я (загальне захворювання) йому встановлювалась інвалідність ІІ та ІІІ групи, які не передбачають необхідності у постійному сторонньому догляді, допомозі та піклуванні, у зв`язку з чим районний суд правильно послався на недоведеність доводів позову щодо перебування спадкодавця у безпорадному стані.
Наголошує на безпідставності тверджень позивачки про ухилення ОСОБА_2 від надання батькові допомоги, враховуючи наявність у останньої певних життєвих та побутових обставин, а також те, що особою, яка за приписами ст.ст. 55, 75 СК України зобов`язана була надавати допомогу спадкодавцю, являється саме ОСОБА_1 , як його дружина. Складення ОСОБА_3 заповіту на ім`я відповідачки не переклало на неї обов`язків по одноособовому утриманню спадкодавця. 
Також просив стягнути з позивачки понесені його довірителем витрати на правничу допомогу у зв`язку з апеляційним переглядом справи у розмірі 10 000 грн, які документально підтверджені.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що для задоволення таких вимог на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України має одночасно існувати та бути доведеними в сукупності три обставини: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи, проте позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо ухилення ОСОБА_2 від надання батькові допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані та існування у нього потреби в допомозі саме від відповідачки. Судом також не встановлено вчинення відповідачкою умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, що унеможливлює застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК України.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 ») народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 97). Її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , шлюб між якими розірваний 31 січня 2000 року (т. 1 а.с. 98). 
Згідно з копією свідоцтва про одруження 01 квітня 2000 року позивачка (дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 »)  уклала шлюб з ОСОБА_3 , після реєстрації якого взяла прізвище чоловіка (т. 1 а.с. 8).
18 березня 2011 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Петрушиною Л.М. за реєстровим № 715, яким заповів ОСОБА_7 все майно, яке буде належати йому на день смерті. Цього ж дня заповіт зареєстрований у Спадковому реєстрі (т. 1 а.с. 100, 101). 
08 вересня 2013 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_8 та змінила прізвище на « ОСОБА_9 » (т. 1 а.с. 102).
Наявні у матеріалах справи довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією свідчать про те, що у 2015-2018 роках ОСОБА_3 встановлювалась інвалідність у зв`язку із загальним захворюванням, а саме: 23 січня 2015 року – ІІІ група, 27 січня 2016 року – ІІІ група, 25 січня 2017 року – ІІ група і 08 лютого 2018 року – ІІ група (т. 1 а.с. 13-15).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 1 а.с. 9).
З матеріалів спадкової справи №3/2020, заведеної після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , вбачається, що 13 січня 2020 року із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка звернулася ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 126), а 21 січня 2020 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулась його дочка – ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 127). Свідоцтва про право на спадщину не видані.
Звернувшись з вимогою про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування, ОСОБА_1 указувала на те, що відповідачка, достеменно знаючи про безпорадний стан батька та маючи реальну можливість здійснювати допомогу і догляд за спадкодавцем, жодних дій щодо спілкування з ним та надання будь-якої допомоги не вчиняла, у зв`язку з чим наявні підстави для усунення її від права на спадкування на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки ( Стаття 1261 ЦК України).
За правилами ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або декілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України).
Частиною 1 ст. 1236 ЦК України закріплено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.
Цивільним законодавством України передбачено підстави, що позбавляють особу бути спадкоємцем, зокрема, ст. 1224 ЦК України визначено коло осіб, які не мають права на спадкування. Також, відповідно до вказаної норми, можливе усунення від права на спадкування за рішенням суду. 
Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Це положення стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування.
Матеріалами справи встановлено, що позивачка є дружиною померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 і відповідно до ст. 1261 ЦК України являється спадкоємцем першої черги за законом.
Відповідачка є дочкою померлого і являється спадкоємицею всього його майна за заповітом, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами та не оспорюється сторонами. 
Законодавцем чітко визначено, що при вирішенні спору про усунення особи від права на спадкування на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України визначальним є наявність у такої особи права на спадкування саме за законом, тобто, усунути від права на спадкування за рішенням суду відповідно до указаної норми можна лише осіб, які здійснюють спадкування за законом. 
Наведене, зокрема, та обставина, що ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом, а не за законом після померлого батька, на думку апеляційного суду, виключає можливість задоволення позову ОСОБА_1 з підстав, передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України, оскільки виключає можливість її застосування до спірних правовідносин.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що не має правового значення для правильного вирішення спору як встановлення наявності або відсутності обставин ухилення ОСОБА_2 від надання спадкодавцеві допомоги, так і факту перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу в допомозі, оскільки ОСОБА_3 виключив відповідачку з кола спадкоємців за законом, склавши щодо неї заповіт. Отже, усунена від права спадкування за законом за рішенням суду ОСОБА_2 бути не може, оскільки здійснює спадкування за заповітом.
Посилання позивачки на положення ч. 6 ст. 1226 ЦК України, як підставу для задоволення позову, є довільним тлумаченням положень цієї статті. 
Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги  не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні. 
Вирішуючи заявлене у відзиві клопотання представника відповідачки про відшкодування витрат  на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 УЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з приписами ч.ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України», пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Представництво інтересів відповідачки ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції адвокат Гутник В.П. здійснював на підставі ордеру серії СВ № 1010043 від 27 липня 2021 року, договору  про надання правової допомоги від 06 квітня 2021 року та додаткового договору щодо визначення гонорару від 22 липня 2021 року (т. 1 а.с. 255, 249-250, 251).
За змістом додаткового договору розмір гонорару адвоката за надану правову допомогу згідно з договором від 06 квітня 2021 року становить 10 000 грн (п. 3 договору), який довіритель зобов`язується сплатити адвокату відповідно до умов п. 4 договору.
22 липня 2021 року ОСОБА_2 сплачено адвокату Гутнику В.П. 10 000 грн, як гонорар за договором про надання правової допомоги від 06 квітня 2021 року та додатковим договором від 22 липня 2021 року, про що свідчить квитанція про отримання готівкових грошових коштів від 22 липня 2021 року № 8 (т. 1 а.с. 252).
На підтвердження вказаної суми коштів, сплачених відповідачкою за отримані правові послуги, у матеріалах справи наявний детальний опис робіт (наданих послуг) від 27 липня 2021 року, за яким усього було витрачено 8 робочих годин (т. 1 а.с. 253), а саме, підготовка та подача відзиву на апеляційну скаргу, направлення копії позивачу – 6 год; підготовка та подача заперечення проти клопотань позивача про призначення експертизи та витребування доказів, направлення копії позивачу – 1 год; представництво інтересів відповідача в Чернігівському апеляційному суді під час судового засідання (даний пункт застосовується тільки у разі вчинення вказаних у ньому дій) – 1 год.
Під час апеляційного розгляду позивачкою подане письмове клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу (т. 2 а.с. 14-15).
Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги наявність документально підтверджених доказів витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, об`єм і зміст складеного адвокатом відзиву на апеляційну скаргу (т. 1 а.с. 244-2247), співмірність наданих адвокатом послуг зі складністю справи, участь адвоката Гутника В.П. у судовому засіданні 05 листопада 2021 року, а також заявлене стороною позивача клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає можливим частково задовольнити заявлене клопотання про відшкодування понесених відповідачкою у суді апеляційної інстанції витрат на правничу допомогу та стягнути на її користь 3 000 грн.         
Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -
       
                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 травня 2021 року – без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )  понесені в апеляційній інстанції витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 грн.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2021 року.

Головуюча:                                             Судді: