Ухвала
Іменем України
 
20 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 569/11866/16-ц
провадження № 61-3478св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «БМ  Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє адвокат Харчук Василь Іванович, на постанову Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019  року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О., та за касаційною скаргою Акціонерного товариства «ВТБ Банк» на  рішення Рівненського міського суду Рівненської області від  13 червня 2018 року у складі судді Куцоконя Ю. П. та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство «БМ  Банк» (далі - ПАТ  «БМ  Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 12 лютого 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» (далі - ТОВ «БМ Банк»), правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 10/2/120208, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 170 000,00 дол. США на придбання нерухомості зі строком повернення 11 лютого 2033 року та сплатою відсотків у розмірі 13 % річних.
 
На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором 12 лютого 2008 року між ТОВ «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були укладені договори поруки № 10/2/120208/2 та № 10/2/120208/3, за умовами яких ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як поручителі зобов'язалися перед банком відповідати за зобов'язаннями позичальника за кредитним договором у повному обсязі, а саме за повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, комісії, сплату неустойки, а також відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням умов кредитного договору. 
 
У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань, порушенням графіку здійснення платежів за кредитом позичальник відповідно до вимог пункту 5.1.4 кредитного договору зобов'язується достроково погасити заборгованість за кредитом, процентами, а також оплатити усі суми пені та штрафів.
 
Станом на 15 вересня 2016 року у ОСОБА_1 перед ПАТ «БМ Банк» утворилась кредитна заборгованість у розмірі 157 994,24 дол. США та 373 122,88 грн, з яких:
- основна заборгованість за кредитом - 129 269,88 дол. США;
- заборгованість за відсотками -28 724,36 дол. США; 
- пеня за основною заборгованістю - 120 657,12 грн;
- пеня за відсотками - 252 465,76 грн.
 
Враховуючи, що відповідно до статті 543 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх солідарних боржників разом, так і від будь-якого з них окремо, ПАТ «БМ Банк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором від 12 лютого 2008 року № 10/2/120208 у сумі 157 994,24 доларів США та 373 122,88 грн, вирішити питання про розподіл судового збору.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2018  року у задоволенні позову ПАТ «БМ Банк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «БМ Банк» звернулося до суду з указаним позовом з пропуском строку позовної давності. Початок перебігу цього строку розпочався 14 листопада 2008 року, а саме після спливу 10 днів з дня отримання ОСОБА_1 повідомлення банку про підвищення відсоткової ставки за користування кредитом з 13 % до 14 %, з чим відповідач не погодилась. 
Крім цього, застосовуючи у цій справі строк позовної давності, суд виходив з того, що 20 березня 2012 року позивач надіслав ОСОБА_1 повідомлення з вимогою про дострокове погашення заборгованості за кредитом у строк не пізніше як 01 квітня 2012 року, тим самим змінивши строк виконання зобов'язання, у зв'язку з чим позовна давність для вимог про стягнення усієї суми кредиту розпочалася для банку 02 квітня 2012 року та закінчилася 02 квітня 2015 року.
 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 22 січня 2019 року до участі у справі залучено Акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - АТ «ВТБ Банк») як правонаступника ПАТ «БМ Банк».
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «БМ Банк», правонаступником якого АТ «ВТБ Банк», задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «БМ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк», до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості скасовано.
Позов ПАТ «БМ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк», до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 12 лютого 2008 року № 10/2/120208 у сумі 157  994,24 дол. США, з яких: 129 269,88 дол. США - заборгованість за кредитом, 28 724,36 дол. США - заборгованість за процентами.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ВТБ Банк» штрафні санкції за кредитним договором від 12 лютого 2008 року № 10/2/120208 у сумі 373 122,88 грн, з яких: 252 465,76 грн - пеня за несвоєчасно погашені відсотки, 120 657,12 грн - пеня за несвоєчасно погашений кредит.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У решті позовних вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про пропуск ПАТ «БМ Банк» строку позовної давності у цій справі є помилковим. Встановлено, що після направлення позичальнику повідомлення про підвищення відсоткової ставки ПАТ «БМ Банк» фактично її не підвищував, нарахування плати за користування кредитом проводилось у розмірі 13 % річних і до листопада 2014 року ОСОБА_1 зобов'язання щодо повернення кредитних коштів виконувались відповідно до умов договору і графіка погашення кредиту.
Зазначені обставини підтверджені розрахунком заборгованості за кредитним договором, наданим позивачем і не спростованим позичальником. 
Відсутність заборгованості із повернення кредитних коштів та відсотків за користування ними до листопада 2014 року, а також нарахування банком 13 % річних, свідчить про те, що банк та позичальник добровільно визначились виконувати ті умовами кредитного договору, які існували на момент його укладення. А тому до листопада 2014 року банк не набув права вимагати дострокового повернення кредиту, а у позивачльника не виникло такого зобов'язання.
Оскільки зобов'язання щодо сплати щомісячних платежів та повернення кредитних коштів ОСОБА_1 не виконувала з листопада 2014 року, то саме з цього часу у банку виникло право на звернення до суду з вимогами про стягнення кредитної заборгованості, тобто з листопада 2014 року розпочався перебіг загального трирічного строку позовної давності. З вимогами до суду банк звернувся у вересні 2016 року.
Висновок суду першої інстанції про те, що строк позовної давності для вимог про стягнення усієї суми кредиту розпочався для банку 02 квітня 2012 року, після направлення вимоги про дострокове повернення кредиту, та закінчився 02 квітня 2015 року, є помилковим. 
Представник банку в судовому засіданні направлення позичальнику такої вимоги заперечив та зазначив, що станом на вказану у повідомленні дату банк не набув права вимоги до боржника, оскільки кредит погашався вчасно на той період. З оглянутого в судовому засіданні 29 січня 2019 року оригіналу повідомлення апеляційним судом встановлено, що зазначене повідомлення не є належним доказом у цій справі та не може слугувати підставою для зміни строку виконання зобов'язання, а відтак - і для застосування у даному спорі строку позовної давності.
Щодо вимог про солідарне стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2, ОСОБА_3 апеляційним судом встановлено, що порука ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перед ПАТ «БМ Банк» за зобов'язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором припинена судовими рішеннями, які набрали законної сили.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 лютого 2017  року у справі № 569/13983/16-ц задоволено позов ОСОБА_3 та визнано припиненим договір поруки від 12 лютого 2008  року  №  10/2/120208/3, який був укладений між ТОВ «БМ Банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Вказане судове рішення набрало законної сили 03 травня 2017 року. 
Крім того, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від  10  березня 2017 року у справі № 569/11865/16-ц задоволено позов ОСОБА_2 та визнано припиненою поруку, встановлену за договором поруки від 12 лютого 2008 року № 10/2/120208/2. Вказане судове рішення набрало законної сили 15 червня 2017 року. 
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та їхніх доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1, від імені якої діє адвокат Харчук В. І., просила скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в частині скасування рішення Рівненського міського суду Рівненської області від  13  червня 2018 року та залишити вказане рішення суду першої інстанції в силі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє адвокат Харчук В. І., мотивовано тим, що апеляційний суд не спростував висновок суду першої інстанції про настання випадку, передбаченого підпунктом 5.1.3 кредитного договору, а саме обов'язку позичальника достроково повернути банку кредит у термін до 10 календарних днів з моменту отримання повідомлення про зміну відсоткової ставки, яке за поясненнями сторін банк надіслав ОСОБА_1 в кінці жовтня 2008 року. Суд визнав, що таким чином був змінений строк виконання основного зобов'язання. Тому, звернувшись до суду з цим позовом у вересні 2016 року, банк не дотримав строк, встановлений статтею 257 ЦК України.
Висновки апеляційного суду про те, що банк не здійснював підвищення відсоткової ставки, суперечать матеріалам справи та спростовуються змістом рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 жовтня 2012  року у справі № 1715/16346/12, яким зобов'язано ПАТ «БМ Банк» зарахувати в рахунок погашення боргу відсотки, сплачені боржником за ставкою 14% як такі, що сплачені за ставкою 13%.
Крім того, відкриваючи апеляційне провадження у цій справі, суд апеляційної інстанції не вирішував питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Рівненського міського суду Рівненської області від  13  червня 2018 року.
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду, АТ «ВТБ Банк» просило скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від  29  січня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ «БМ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк», до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Касаційну скаргу АТ «ВТБ Банк» мотивовано тим, що суди помилково поклали в основу ухвалення оскаржуваних рішень у цій справі наявність рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 лютого 2017  року у справі № 569/13983/16-ц про визнання припиненим договору поруки від 12 лютого 2008 року № 10/2/120208/3, а також рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 лютого 2017 року у  справі № 569/11865/16-ц про визнання припиненим договору поруки від  12 лютого 2008 року № 10/2/120208/2, оскільки ці рішення оскаржені до суду касаційної інстанції. Відповідно до вимог частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1, поданому до суду у травні 2019  року, АТ «ВТБ Банк» заперечувало проти її доводів, а постанову Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості вважало законною та обґрунтованою.
 
У жовтні 2019 року від ОСОБА_4 надійшло клопотання про залучення її до участі у справі як правонаступника АТ «ВТБ Банк» щодо вимог за кредитним договором від 12 лютого 2008 року № 10/2/120208.
 
У жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшла заява про затвердження мирової угоди, подана представником ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокатом Харчуком В. І. та представником ОСОБА_4 адвокатом Лук'яновою М. Л. 
 
Верховний Суд листом від 18 жовтня 2021 року роз'яснив учасникам справи та їх представникам зміст положень статей 207, 408 ЦПК України та наслідки судового рішення про затвердження мирової угоди.
 
Відповідно до заяви ОСОБА_4 від 19 жовтня 2021 року, яка надійшла на електронну адресу Верховного Суду, вона підтверджує заяву про укладення мирової угоди, підписану її представником адвокатом Лук'яновою М. Л.
ОСОБА_4 зазначила, що правові наслідки укладення мирової угоди, роз'яснені адвокатом та Верховним Судом у листі від 18 жовтня 2021 року, їй зрозумілі.
Заява ОСОБА_4 від 19 жовтня 2021 року підписана електронним цифровим підписом.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1, від імені якої діє адвокат Харчук В. І., на постанову Рівненського апеляційного суду від  29  січня 2019 року, витребувано справу № 569/11866/16-ц із Рівненського міського суду Рівненської області.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «ВТБ Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2020 року справу за позовом ПАТ  «БМ  Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року зупинено касаційне провадження у справі № 569/11866/16-ц до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20).
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року поновлено касаційне провадження у справі № 569/11866/16-ц.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року залучено ОСОБА_4 до участі у справі № 569/11866/16-ц.
 
2.    Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду. Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Предметом касаційного розгляду є заява про затвердження мирової угоди, подана представником ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокатом Харчуком В. І. та представником ОСОБА_4 адвокатом Лук'яновою М. Л.
 
Перевіривши доводи заяви про затвердження мирової угоди та дослідивши мирову угоду, колегія суддів дійшла висновку про її задоволення.
 
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України передбачає у тому числі можливість для учасника справи розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Відповідно до положень частин першої-четвертої статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов'язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.
Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.
До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.
Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.
 
Згідно зі статтею 208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою.
Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом і має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження».
У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.
 
Умови мирової угоди сторін у справі, що переглядається у порядку касаційного провадження, викладені у поданій 01 жовтня 2021 року до Верховного Суду заяві представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Харчука В. І. та представника ОСОБА_4 адвоката Лук'янової М. Л. про укладення мирової угоди та затвердження мирової угоди. 
 
Зі змісту поданої до суду мирової угоди встановлено, що її укладено з метою врегулювання спору між сторонами, зміст відповідає вимогам чинного законодавства України.
 
Відповідно до частини третьої статті 207 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.
 
Повноваженнями представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Харчука В. І. передбачено право укладати мирові угоди, що підтверджується копіями довіреностей, виданих 04 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фокіною А. Б.
 
Відповідно до заяви ОСОБА_4 від 19 жовтня 2021 року правові наслідки укладення мирової угоди, роз'яснені їй адвокатом та Верховним Судом у листі від 18 жовтня 2021 року, їй зрозумілі.
 
Згідно зі статтею 408 ЦПК України незалежно від того, за касаційною скаргою кого з учасників справи було відкрито касаційне провадження, у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони мають право укласти між собою мирову угоду з додержанням правил цього Кодексу, що регулюють порядок і наслідки вчинення цих процесуальних дій.
 
Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206 і 207 цього Кодексу, суд визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно закриває провадження у справі.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.
 
Згідно із частиною другою статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається, про що Верховний Суд роз'яснює сторонам.
 
З огляду на те, що мирова угода сторін відповідає вимогам статей 206 і 207 ЦК України, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви, поданої представником ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокатом Харчуком В. І. та представником ОСОБА_4 адвокатом Лук'яновою М. Л., затвердження мирової угоди між ними, визнання нечинними рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2018 року, постанови Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року та закриття провадження у справі.

Відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.
 
Оскільки за подання касаційної скарги до Верховного Суду ОСОБА_1 сплатила 45 331,08 грн, а АТ «ВТБ Банк» - 135 993,24 грн, то відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 та правонаступнику АТ «ВТБ Банк» ОСОБА_4 підлягає поверненню 22 665,54 грн та 67 996,62 грн відповідно.
 
Керуючись статтями 207, 255, 408 ЦПК України, частиною четвертою статті 7 Закону України «Про судовий збір» Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Заяву про затвердження мирової угоди, подану представником ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокатом Харчуком Василем Івановичем та представником ОСОБА_4 адвокатом Лук'яновою Марією Леонідівною, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ  Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості задовольнити.
 
Затвердити мирову угоду, укладену між представником ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокатом Харчуком Василем Івановичем та представником ОСОБА_4 адвокатом Лук'яновою Марією Леонідівною, у наведеній сторонами редакції: 

«Мирова угода
 
1. Кредитор - ОСОБА_4 визнає, що відповідно до рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 лютого 2017 року у справі № 569/13983/16-ц визнаний припиненим договір поруки від 12 лютого 2008 року № 10/2/120208/3, укладений між ТОВ «БМ «Банк» та ОСОБА_3. Рішення набрало законної сили 03 травня 2017 року.
 
2. Окрім того, ОСОБА_4 як кредитор визнає той факт, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 березня 2017 року у справі № 569/11865/16-ц визнано припиненою поруку, встановлену договором поруки № 10/2/120208/2 від 12 лютого 2008 року, укладеним між ТОВ «БМ «Банк» та ОСОБА_2 та ОСОБА_1
 
3. Сторони дійшли взаємної згоди, що оскільки порука як вид зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_4 припинені в судовому порядку та рішення судів набрали законної сили, підстави для стягнення будь-яких коштів на підставі цих договорів відсутні.
 
4. З наведених підстав ОСОБА_4 більше не являється кредитором по відношенню ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а останні не являються боржниками ОСОБА_4
 
5. Щодо позовних вимог до ОСОБА_1, остання, як відповідач визнає, що строк позовної давності до неї як до боржника не сплив.
 
6. В свою чергу кредитор ОСОБА_4 визнає, що в порядку погашення боргу отримала у власність приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1, який належав боржнику ОСОБА_1, та перебував в іпотеці для забезпечення виконання кредитного договору № 10/2/120208 від 12 лютого 2008 року.
 
7. ОСОБА_1 заявляє, що не буде вчиняти жодних дій з метою оспорювання права власності ОСОБА_4 на приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1.
 
8. З огляду на пункт 6 мирової угоди, ОСОБА_4 визнає, що борг за кредитним договором від 12 лютого 2008 року № 10/2/120208 у сумі 157 994,24 дол. США, з яких: 129 269,88 дол. США - заборгованість за кредитом, 28 724,36 дол. США - заборгованість за процентами - вважаються погашеними боржником ОСОБА_1
 
9. Сторони домовились не застосовувати до боржника ОСОБА_1 штрафні санкції за кредитним договором від 12 лютого 2008 року № 10/2/120208 у сумі 373 122,88 грн, з яких: 252 465,76 грн - пеня за несвоєчасно погашені відсотки, 120 657,12 грн - пеня за несвоєчасно погашений кредит.
 
10. З моменту підписання цієї мирової угоди ОСОБА_4 більше не являється кредитором ОСОБА_1, а остання не являється боржником перед ОСОБА_4
 
11. Спір вичерпано».
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2019 року визнати нечинними.
 
Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ  Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості закрити.
 
Повернути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 22 665 (двадцять дві тисячі шістсот шістдесят п'ять) грн 54 коп. судового збору.
 
Повернути з державного бюджету України на користь ОСОБА_4 67 996 (шістдесят сім тисяч дев'ятсот дев'яносто шість) грн 62 коп. судового збору. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Б. І. Гулько 
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк