ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року		Справа № 500/3386/21 пров. № А/857/16204/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Курильця А.Р., Мікули О.І., 
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року (суддя Баранюк А.З., м.Тернопіль),-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФОП) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі – Головне управління) в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.03.2021 №Ф-14081-13 (далі – Вимога).
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року позов задоволено повністю.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи просить скасувати рішення суду, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В доводах апеляційної скарги вказує, що позивач, шляхом подання звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми єдиного внеску за 2020 рік, самостійно визначив єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі – єдиний внесок), а тому такий підлягає сплаті на загальних підставах та не підлягає скасуванню. Зауважує, що позивачем не дотримано порядку подання до контролюючого органу повідомлення про помилкове подання звіту.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити Головному управлінню в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як пенсіонер, який отримує пенсію за віком, має право на звільнення від сплати єдиного внеску як ФОП, незалежно від подачі ним звіту за 2020 рік, оскільки це не свідчить про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального і дотриманням норм процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 з 19.05.2021 зареєстрований як ФОП та перебуває на обліку в контролюючого органу як платник єдиного внеску (а.с.6-7).
Згідно з пенсійним посвідченням від 31.07.2019 серії № НОМЕР_1 позивачу призначено пенсію за віком (а.с.13).
ОСОБА_1 в січні 2021 подав до контролюючого органу звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми єдиного внеску за 2020 рік, в якому визначив до сплати єдиний внесок у розмірі 9595,30 грн.
За результатом поданого звіту відповідач сформував і надіслав позивачеві Вимогу (а.с.12).
В зв`язку із помилковим направленням вказаного звіту, 27.04.2021 позивач звернувся до Головного управління із заявою про скасування Вимоги (а.с.14-15).
Листом від 12.05.2021 Головне управління повідомило ФОП про те, що звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску особами, які звільняються від сплати єдиного внеску не подається та у разі помилкового подання законодавством не передбачено подання уточнюючого (скасовуючого) звіту (а.с.16).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»; далі - Закон №2464-VI; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Єдиний внесок це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI).
У розумінні пункту 3 частини першої статті 1 Закону №2464-VI застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з частиною другою статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Пунктом 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Пунктом 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Системний аналіз наведених вище норм свідчить про те, що зареєстровані в установленому чинним законодавством порядку фізичні особи-підприємці є платниками єдиного внеску незалежно від того, на якій системі оподаткування перебувають.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 14 Закону №2464-VI на податкові органи покладено обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.
У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом першим частини четвертої цієї статті визначено, що податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску (частина друга статті 25 цього Закону).
Разом з тим, Закон №2464-VI передбачає випадки звільнення фізичних осіб підприємців від обов`язку сплати за себе єдиного внеску з урахуванням певних умов, передбачених частиною четвертою статті 4 цього Закону.
Відповідно до частини  четвертої статті 4 Закону №2464-VI особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пункт 4 частини першої статті 4 передбачає фізичних осіб – підприємців (в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування) як платників єдиного внеску.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що фізичні особи - підприємці, які отримують пенсію за віком та обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, проте не позбавлені права сплачувати цей внесок на добровільних засадах.
З матеріалів справи видно, що позивач з 31.07.2019 та у період, у якому ним був поданий звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2020 рік є пенсіонером та отримує пенсію за віком.
Відтак, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач був звільнена від сплати єдиного внеску відповідно до положень частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI як пенсіонер за віком, що отримує пенсію.
Відповідно до частин першої-третьої статті 10 Закону №2464-VI платниками, які мають право на добровільну сплату єдиного внеску, є: члени особистого селянського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню; особи, які досягли 16-річного віку та не перебувають у трудових відносинах з роботодавцями, визначеними пунктом 1 частини першої статті 4, та не належать до платників єдиного внеску, визначених пунктами 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють в Україні, громадяни України, які працюють або постійно проживають за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Особи, зазначені в частині першій цієї статті, беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування протягом строку, визначеного в договорі про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, але не менше одного року (крім договорів про одноразову сплату).
Особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до податкового органу за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника за якими подана позивачем звітність щодо суми нарахованого єдиного внеску свідчить про добровільну згоду останньої на участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, оскільки позивачем договорів, в тому числі будь-яких заяв про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладалося та не подавалося, а подання звітності не є передбаченою законом  умовою, на підставі якої особа, що підпадає під дію положень частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI  може добровільно брати участь у відповідній системі страхування.
Щодо доводів відповідача про наявність механізму відкликання помилково поданого звіту, яким позивач не скористався, то такі спростовуються відсутністю обов`язку у позивача подавати звіт та підписаного ним договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Висновки суду, за яких позивач у разі отримання пенсії може бути платником єдиного внеску виключно за умови його добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування незалежно від подачі ним звітів за певний період і визначення у них сум єдиного внеску узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 11 лютого 2020 року. 
Таким чином, судом першої інстанції вірно вказано на те, що оскільки ФОП є пенсіонером за віком, обрав спрощену систему оподаткування та не подавав жодних заяв до контролюючого органу про добровільну участь зі сплати єдиного внеску, то згідно з частиною четвертою статті 4 Закону №2464-VI на нього не розповсюджується обов`язок зі сплати єдиного внеску. 
Зважаючи на викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що оскаржувана Вимога є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 311, 315-316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС  суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 7 грудня 2021 року.