ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9270/21 Справа № 204/5904/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року по справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, - 
в с т а н о в и л а:

       У серпні 2019 року Державна іпотечна установа звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, мотивуючи його тим, що 09 листопада 2012 року між публічним акціонерним товариством «Радикал Банк» (далі - ПАТ «Радикал Банк») та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №4572/1-980, з подальшими змінами та доповненнями, внесеними додатковою угодою №1 від 09 грудня 2012 року, додатковою угодою №2 від 08 січня 2013 року, додатковою угодою №4 від 09 червня 2013 року та додатковою угодою №5 від 09 вересня 2013 року, за умовами якого позичальнику надані грошові кошти в розмірі 461 200 грн., зі сплатою відсотки за користування кредитом у розмірі 18,3% річних, в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. 
       Вказували, що 09 листопада 2012 року між банком та позивальником укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І. за реєстровим №636 від 09 листопада 2012 року, з подальшими змінами та доповненнями, внесеними до іпотечного договору, посвідченими приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцеою Л.І. за реєстровим №786 від 27 грудня 2012 року. 
       Зазначали, що 06 грудня 2013 року між ПАТ «Радикал Банк» та ними був укладений нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги №527.
       Посилаючись на те, що вони стали кредиторами ОСОБА_1 , який порушив умови договору та допустив заборгованість, яка, станом на 10 червня 2019 року, складає 381 959, 33 грн. та складається з суми основного боргу у розмірі 341 534, 57 грн., прострочених відсотків за користування кредитом у розмірі 36 268,23 грн., пені у розмірі 3 443,27 грн., інфляційних витрат у розмірі 713,26 грн., а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути вказану заборгованість. 
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року позовні вимоги задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог Державної іпотечної установи відмовити, а його зустрічні позовні вимоги задовольнити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач уклав з ПАТ «Радикал Банк" договір факторингу, укладання якого не може слугувати підставою для стягнення з нього заборгованості, оскільки у позивача відсутня ліцензія на здійснення факторингових операцій. Вказував про те, що суд першої інстанції помилково відмовив у прийнятті його зустрічного позову, чим допустив не лише порушення норм матеріального права, але й неповно з`ясував обставини справи. 
       22 жовтня 2021 року позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказували, що доводи апеляційної скарги є надуманими. Договір, укладений між ними та ПАТ «Радикал Банк», є договором купівлі-продажу майнового права, а не договором факторингу. Наголошували на тому, що апеляційна скарга не містить жодних заперечень щодо розміру заборгованості та її наявності. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 09 листопада 2012 року між ПАТ «Радикал Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №4572/1-980, з подальшими змінами та доповненнями внесеними Додатковою угодою №1 від 09 грудня 2012 року, додатковою угодою №2 від 08 січня 2013 року, додатковою угодою №4 від 09 червня 2013 року, додатковою угодою №5 від 09 вересня 2013 року. 
       У відповідності до умов договору банк надає грошові кошти у розмірі 461 200 грн., а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит у розмірі 461 200 грн., а також сплатити відсотки за користування Кредитом у розмірі 18,3% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.
       Умовами п.2.4. кредитного договору, зокрема визначено, що: «позичальник зобов`язується щомісячно до 09 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання Договору, здійснювати погашення Кредиту та сплачувати нараховані Кредитором проценти ануїтетними платежами в сумі не менше 5 655,40 грн. відповідно до графіку погашення кредиту (далі - Графік), шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок відкритий у Кредитора».
       09 листопада 2012 року між банком та позичальником укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І. за реєстровим №636 від 09 листопада 2012 року, з подальшими змінами та доповненнями внесеними до іпотечного договору, посвідченими приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцеою Л.І. за реєстровим №786 від 27 грудня 2012 року.
       06 грудня 2013 року між банком та Державною іпотечною установою був укладений договір відступлення права вимоги №527, нотаріально посвідчений 06 грудня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. за реєстровим №3666. 
       Як було встановлено судом, між ПАТ «Радикал Банк» (первісний кредитор) та Державна іпотечна установа (новий кредитор), без участі боржника, укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №527, за яким банк шляхом продажу відступив Державній іпотечній установі право вимоги за кредитним договором та іпотечним договором. Із наведеного вбачається, що ПАТ «Радикал Банк» продав позивачу майнове право вимоги виконання боржником зобов`язань за кредитним та забезпечувальним (іпотечним) договором. Предметом договору №527 від 06 грудня 2013 року є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів та саме передача права вимоги належного виконання зобов`язань позичальника (відповідача) за договором про іпотечний кредит №4572/1-980 від 09 листопада 2012 року та іпотечним договором №б/н від 09 листопада 2012 року, який виступає в якості забезпечення виконання зобов`язань.
       Отже, за своєю правовою природою договір №527 від 06 грудня 2013 року є саме договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час продажу активів з метою отримання коштів, тому не може бути віднесений до договорів факторингу. Саме з зазначених підстав суд відхилив посилання відповідача на необхідність отримання позивачем відповідної ліцензії на ведення діяльності, пов`язаної з наданням фінансових послуг - факторингу.
       Таким чином, Державна іпотечна установа стала новим кредитором у зобов`язанні.
       Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем, у порушенням умов кредитного договору позичальник, починаючи з листопада 2018 року, не виконує зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за його користування. 
       У зв`язку з чим, станом на 10 червня 2019 року відповідач допустив заборгованість у розмірі 381 959,33 грн., яка складається з суми основного боргу у розмірі 341 534,57 грн., прострочених відсотків за користування кредитом у розмірі 36 268,23 грн., пені у розмірі 3 443,27 грн., інфляційних витрат у розмірі 713, 26 грн. 
       Задовольняючи позовні вимоги Державної іпотечної установи суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами. 
       Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції вважає їх вірними, обґрунтованими, з огляду на наступне.
       Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
       У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
       Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
       Частиною 1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
       Згідно з ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Відповідно до ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.
       За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
       Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). 
       Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
       За частинами 1,2,4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
       Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивачем надано достатньо доказів з яких вбачається наявність заборгованості.
       Судом першої інстанції, з врахуванням обставин справи та наданих сторонами доказів, вірно визначена сума заборгованості, яка підлягає до стягнення з відповідача.         Апелянт в своїй апеляційній скарзі не вказує про відсутність у нього заборгованості чи про незгоду з розрахунком заборгованості наданим позивачем.  
       Доводи апеляційної скарги в частині того, що у позивача відсутня ліцензія, а тому він не може вимагати від нього погашення заборгованості відхиляються з огляду на наступне. 
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
       Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
       Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
       Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
       Згідно зі статтею 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18, провадження №12-1гс21, вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, дійшла висновку, що необхідно виходити із суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу. Якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.
       Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.
       Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.
       До фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів):1) фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги;2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення;3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
       Суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, врахувавши вільне волевиявлення ПАТ "Радикал Банк" та Державної іпотечної установи  при укладенні договору купівлі-продажу прав вимоги за договором про іпотечний кредит та бажання настання реальних наслідків його укладення (перехід права вимоги до боржника).
       Суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що між сторонами договору про відступлення прав вимоги № 257 від 06 грудня 2013 року відсутні правовідносини, що виникли з договору факторингу, проте між позивачем відповідачем виникли правовідносини відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України.
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
       Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       За таких обставин колегія суддів вважає, що розглядаючи вказану справу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, надавши їм належну оцінки, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог кредитної спілки.
       Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
       В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст.141 ЦПК України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 

       Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року залишити без змін. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.