Справа № 758/9198/21                                                    Головуючий 1 інстанція- Головчак М.М.
Провадження № 22-ц/824/12220/2021                             Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
16 грудня 2021 року                                                                                     м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:     
головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
за участю секретаря             Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Вовка Сергія Олеговича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м.Києва від 07 липня 2021 року у справі за заявою Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія» виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку, заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,-
в с т а н о в и в:
 
05 липня 2021 року заявник Комунальне некомерційне підприємство «Клінічна лікарня «Психіатрія» виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до суду із вказаною заявою, яку мотивував тим, що 02 липня 2021 року о 14 годині 30 хв. до клінічної лікарні швидкою допомогою за направленням КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня № 2» госпіталізований ОСОБА_1 1980 року народження, мешканець АДРЕСА_1 .  Підставою для госпіталізації були агресивні, соціально небезпечні дії та тенденцї по відношенню до оточуючих, обумовлені психічним розладом.
Вказував, що 02 липня 2021 року ОСОБА_1 був оглянутий  ЛКК у складі голови, завідуючого відділенням № 9 та лікаря-психіатра, яка встановила, що ОСОБА_1 вчиняє соціально небезпечні дії, агресивні дії щодо матері та вітчима, які обумовлені психотичною симптоматикою, що являє собою безпосередню небезпеку для нього та для оточуючих, у зв`язку з цим потребує надання психіатричної допомоги в примусовому порядку.  ОСОБА_1 письмової згоди на госпіталізацію до КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» у добровільному порядку не надав. У зв`язку з наведеним, просив прийняти рішення про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 до КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» у м.Києві.
Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 07 липня 2021 року заява задоволена. Ухвалено госпіталізувати ОСОБА_1 1980 року народження до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія» виконавчого органу Київської ради (Київської міської державної адміністрації) для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.
                                                            -  2  -
Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вовка С.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.
Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що ОСОБА_1 виявляє ознаки психічного розгляду за діагнозом «шизофренія, параноїдальна форма, безперервний тип перебігу,виражений апатико-дисоціативний дефект, галюцинаторно-параноїдний синдром, агресивні та соціально-небезпечні дії», внаслідок якого вчиняє соціально небезпечні агресивні дії, що являє собою небезпеку для нього та для оточуючих. Суд не встановив чи було тримання у психіатричній лікарні законним у розумінні п.п. «Е» п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема чи була дотримана передбачена законом процедура. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на обліку як психічно хвора людина не перебуває, раніше не лікувався, має можливість самостійно задовольняти свої життєві потреби, під час обстеження у клінічній лікарні агресії не проявляв. Дані обставини встановлені зі слів заінтересованих осіб  ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які заперечуються ОСОБА_1 , а тому не можуть бути доказами. Наявність висновку лікарів про ознаки психічного розладу у ОСОБА_1 за відсутності інших доказів про стан особи недостатньо для примусової госпіталзації. Окрім того, заявник пропустив строк звернення до суду із вказаною заявою, оскільки питання про його примусову госпіталізацію було прийняте в п`ятницю 02 липня 2021року о 17 годині 30 хв., а заява про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку зареєстрована судом в понеділок 05липня 2021 року о 17 годині 20 хв. 
Заявник КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія»подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно  задоволив заяву лікарні, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Заінтересовані особи правом на подання відзиву не скористалися.
В суді апеляційної інстанції особа щодо якої вирішується питання про госпіталізацію ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Подільського районного суду м.Києва як незаконне. Послався на те, що він не був ознайомлений з матеріалами справи в суді першої інстанції, не розумів на підставі яких документів його хочуть помістити до психіатричної лікарні, а тому не мав змоги захищатися. Діагноз в КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія»поставлений з порушенням його прав, бо його фактично не оглядали і він не відповідав на запитання лікарів. На запитання суду про законного представника, вказав, що адвокат Вавк С.О. надав до справи документи йому на шкоду, інший адвокат йому не потрібен і свої інтереси він буде захищати сам.
При цьому колегія суддів враховує, що батько ОСОБА_1 помер, а мати не може бути його законим представником з огляду на конфлікті взаємини.
Представник КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» Сокірко О.Є. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування. 
Заінтересовані особи ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вважали рішення правильним, проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на агресивність дій ОСОБА_1 і необхідність його лікування.
Прокурор Павліченко В.О. в суді апеляційної інстанції просила залишити скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки ОСОБА_1 встановлено діагноз шизофренія і він потребує примусового лікування з огляду на агресивний характер його дій щодо
                                                                        -  3  -
оточуючих.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_1 у якій також зареєстровані і мешкають заінтересовані особи, його мати ОСОБА_3 та вітчим ОСОБА_2 
02 липня 2021 року за направленням КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня № 2», амбулаторне відділення № 1 ОСОБА_1 був госпіталізований до КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» у місті Києві, де в цей же день о 17 годині оглянутий заввідділенням № 9 та лікарем-психіатром, а о 17 годині 30 хв. пройшов обстеження лікарсько-консультативною комісією у складі: голови ЛКК Лебедєва Д.С., завідуючого відділенням № 9 ОСОБА_4 та лікаря-психіатра ОСОБА_5 .
Згідно висновку лікарсько-консультативної комісії ОСОБА_1 встановлено діагноз: «шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу. Виражений апатико-дисоціативний дефект. Галюцинаторно-параноїдний синдром. Агресивні та соціально-небезпечні дії. F20.00». Також, у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 проходити лікування на загальних підставах, враховуючи агресивні та соціально-небезпечні  дії, обумовлені психотичною симптоматикою, що являє собою безпосередню небезпеку для оточуючих дійшла до висновку, що останній потребує надання психіатричної допомоги в примусовому поряду відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу».
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. 
При цьому суд керувався тим, що ОСОБА_1 виявляє ознаки психічного розладу, внаслідок якого вчиняє соціально-небезпечні, агресивні дії, що являє собою безпосередню небезпеку для нього та для оточуючих, що у свою чергу є підставою для госпіталізувати його в психіатричний заклад в примусовому порядку.
Проте, колегія суддів не може погодитисяз такими висновками суду, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону
Відповідно до ч.1 ст.339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.
                                                            -  4  -
Згідно із частинами 1 та 2 ст.340 ЦПК України у заяві про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
Згідно зі ст.3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Вказане положення закону повністю узгоджується із п.5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.
Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Частинами 1 та 2 ст.16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених ст.14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених ст.14 цього Закону.
Водночас, надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядається як позбавлення свободи у розумінні п.1 ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею, в тому числі має відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е».
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини щодо
                                                                        -  5  -
застосування підпункту «е» п.1 ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи зумовлюється при дотриманні трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; по-друге, психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі шляхомпримусового тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (п.96 рішення у справі «Заїченко проти України» від 26 лютого 2015 року та п.39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року).
Окрім того, перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» п.1 ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. 
Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» п.1 ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою, воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 
Прийшовши до висновку, що ОСОБА_1 виявляє ознаки психічного розладу, внаслідок якого вчиняє соціально-небезпечні, агресивні дії, що являє собою безпосередню небезпеку для нього та для оточуючих, що у свою чергу є підставою для госпіталізувати його в психіатричний заклад в примусовому порядку, суд залишив поза увагою відсутність належних, допустимих та достатніх доказів у справі про соціально-небезпечні та агресивні дії для оточуючих з боку ОСОБА_1 . 
Фактично усі відомості щодо небезпечних і агресивних дій ОСОБА_1 у лікарській документації (висновках, оглядах) зазначені зі слів його матері ОСОБА_3 та вітчима ОСОБА_2 .
Суд не звернув увагу, що такі відомості не підтверджуються об`єктивними обставинами. Зокрема, у висновку ЛКК зі слів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зазначено, що ОСОБА_1 неодноразово бив їх. Однак, у справі відсутні як відповідні звернення  ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до органів поліції з цього приводу, так і докази про виявлення у них або наявність тілесних ушкоджень (акти огляду, експертиза тощо). 
При цьому пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були написані безпосередньо 02 липня 2021 року, тобто в день доставлення ОСОБА_1 до КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія». Жожних звернень чи заяв раніше не зафіксовано.
ОСОБА_1 категорично заперечує нанесення ним тілесних ушкоджень заінтересованим особам, вказує про відсутність з його боку будь-якої агресії. Мотивує таку поведінку матері і вітчима неприязними відносинами, пов`язаними із намаганням матері повністю контролювати його поведінку, а також захопити належну йому частину квартири, бо мати вважає, що він може її відчужити.
Також, у матеріалах справи, в тому числі у поясненнях матері та вітчима ОСОБА_6 , взагалі не згадується про прояви агресії з боку ОСОБА_1 у відношенні інших осіб, окрім ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .
Суд не врахував, що при доставленні ОСОБА_1 до психіатричногозакладу, 
                                                                        -  6  -
останній не проявляв агресивної або небезпечної поведінки ні щодо лікарів, ні щодо персоналу лікарні. Посилання на таке, як і про застосування до нього у зв`язку із агресивністю поведінки відповідних заходів у справі відсутні.
Окрім того, судом встановлено, що після конфлікту з матір`ю і вітчимом у липні 2021 року ОСОБА_1 проживає окремо, самостійно забезпечуючи себе матеріально та у побутовому відношенні на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, що у свою чергу свідчить про його спроможність самостійно задовольняти свої життєві потреби.
Суд наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення заяви про примусову госпіталізацію.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи і вимогах закону та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Заява КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 не підлягає до задоволеня, оскільки судом не встановлено, що ОСОБА_1 становить становить небезпеку для себе і оточуючих та може завдати суттєвої шкоди своєму здоров`ю або життю чи здоров`ю інших осіб внаслідок погіршення його психічного стану, а також, що не має можливості самостійно задовольняти свої основні життєві потреби.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 127/25395/18, де залишаючи без змін судові рішення про відмову КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка» у задоволенні заяви про примусову госпіталізацію громадянина, Верховний Суд погодивсяя з висновком суду апеляційної інстанції про те, що сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів про ознаки психічного розладу у особи, за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, є недостатньою для ухвалення рішення про його примусову госпіталізацію. При цьому Верховний Суд вказав, що як вбачається із матеріалів справи, дані про поведінку оосби зазначені лише у заяві його дружини, а тому судами не встановлено, що вінстановить небезпеку для себе і оточуючих та може завдати суттєвої шкоди своєму здоров`ю та життю чи здоров`ю інших осіб внаслідок погіршення його психічного стану, окрім того має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, на час розгляду справи не проявляє агресію.
Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі та відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони
                                                                        -  7  -
грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу адвоката Вовка Сергія Олеговича в інтересах ОСОБА_1  задоволити.
Рішення Подільського районного суду м.Києва від 07 липня 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: