Постанова
Іменем України
 
03 листопада 2021 року
місто Київ
 
справа № 308/10477/18
провадження № 61-10698св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Куровська Наталія Юріївна, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Селехман Олександр Анатолійович,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 січня 2021 року у складі судді Сарай А. І., постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 травня 2021 року у складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г., 
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у вересні 2018 року звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26 квітня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності від 28 грудня 2016 року, і ОСОБА_2 .
Позивач на обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 08 листопада 2008 року ОСОБА_1 (на момент звернення до суду із позовом - ОСОБА_1 ) уклала шлюб із ОСОБА_6 . Після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище ОСОБА_1 на ОСОБА_1 .
Зазначає, що 28 грудня 2016 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Куровською Н. Ю. посвідчено довіреність, зареєстровану за номером 552, згідно з якою ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області 02 липня 1997 року, уповноважила ОСОБА_3 , окрім інших прав, відчужити від її імені належну їй квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Мотивуючи позов положеннями пунктів першого і другого глави 3 наказу Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», частинами першою і третьою статті 43, частинами першою і другою 
статті 46-1 Закону України «Про нотаріат», переконана, що приватний нотаріус Куровська Н. Ю. всупереч чинному законодавству України посвідчила довіреність від 28 грудня 2016 року, зареєстровану за номером 552, на підставі недійсного паспорту громадянина України ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 , виданого Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області 02 липня 1997 року.
У зв`язку з укладанням шлюбу 08 листопада 2008 року ОСОБА_1 з ОСОБА_6 та зміною прізвища « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », вжиття обов`язкових дій щодо обміну недійсного паспорту громадянина України, серії НОМЕР_2 , виданого Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області 02 липня 1997 року, ОСОБА_1 отримала 21 лютого 2017 року паспорт громадянина України у формі картки, що містить безконтактний електронний носій, а також витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання. Позивач неодноразово зверталася до нотаріуса із вимогою про скасування довіреності, однак їй було відмовлено.
Стислий виклад заперечень відповідачів
Відповідачі позов не визнали, вважали його необґрунтованим, таким, у задоволенні якого потрібно відмовити.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 24 травня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовувалося тим, що ОСОБА_1 не виконала вимог законодавства і не звернулася щодо обміну паспорта у зв`язку зі зміною прізвища. При цьому, довіреність від 28 грудня 2016 року не скасовувалася, не визнавалася недійсною, станом на 26 квітня 2017 року була чинною.
Під час вчинення нотаріальної дії особа встановлюється, насамперед, на підставі паспорта громадянина України, при цьому визначальним є унеможливлення будь-яких сумнівів в особі, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. При вчиненні нотаріальної дії нотаріус використовує дані відповідних державних реєстрів, за допомогою яких встановлюється та перевіряється потрібна інформація, в тому числі, стосовно особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії.
Зважаючи на засади добросовісності та справедливості в цивільному обороті, маючи на меті недопущення заподіяння шкоди іншим учасникам цивільного обороту, позивач ОСОБА_1 зобов`язана була до моменту звернення до нотаріуса за посвідченням довіреності врегулювати питання про посвідчення своєї особи, яка має прізвище « ОСОБА_1 », а не « ОСОБА_1 », паспортом громадянина України, виданим на прізвище « ОСОБА_1 » (повинна була своєчасно обміняти паспорт). Позивач цього відповідно до встановлених вимог не зробила і, маючи намір продати квартиру та виконуючи підготовчі для цього дії, чинила вочевидь недобросовісно. Водночас позивач паспорт не обмінювала і саме з ним звернулася за нотаріальним оформленням довіреності.
Незважаючи на отримання нового паспорта на прізвище « ОСОБА_1 » на заміну попереднього більш ніж за два місяці до укладення договору купівлі-продажу, позивач не повідомила про це нотаріуса, який видав довіреність, не скасувала раніше видану довіреність і не видала нову. У справі відсутні докази повідомлення позивачем в офіційний спосіб також повіреного ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Селехмана О. А. про такі обставини. Позивач зобов`язана була та мала можливість це своєчасно та офіційно зробити. Така бездіяльність позивача в ситуації продажу квартири є недобросовісною. Крім того, ОСОБА_1 не мала перешкод для скасування виданої ОСОБА_3 довіреності, проте, не зробила цього, чим також демонструвала свої поведінку та намір продати з використанням цієї довіреності квартиру. Оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу зазначена довіреність була чинною, тому договір укладений ОСОБА_1 належним чином через відповідні дії уповноваженого представника ОСОБА_3 , який як повірений підписав договір, чим створив відповідні правові наслідки для довірителя, позивачки.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ОСОБА_1 23 червня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 січня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 травня 2021 року, позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Заявником як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначено, що:
-          відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, чи має належні повноваження особа за довіреністю на укладення у подальшому правочину, що підлягає нотаріальному посвідченню та є підставою для внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, якщо довіреність нотаріуса щодо уповноваження такої особи на розпорядження нерухомим майном на час посвідчення довіреності видана особі, яка звернулася для вчинення нотаріальної дії на підставі недійсного паспорту громадянина України, тобто чи є підстави для недійсності правочину відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України;
-          судом апеляційної інстанції помилково враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 759/22877/19 (провадження № 61-15600св20), ухваленій у справі за інших фактичних обставин, тобто справи не є тотожними;
-          судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 752/4254/17 (провадження 
№ 61-15176св19) та від 29 липня 2020 року у справі № 725/3475/17 (провадження № 61-42429св18).
Отже, серед підстав касаційного оскарження заявником рішення судів першої та апеляційної інстанцій зазначена підстава, яка згадана у пунктах 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, що свідчить про виконання нею вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі відкрито касаційне провадження.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені 
пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 08 листопада 2008 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклали шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 95. У свідоцтві про шлюб зафіксовано, що після державної реєстрації шлюбу прізвищем чоловіка і дружини буде спільним - « ОСОБА_1 ».
Чинний на час укладення шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_6 . Порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджений наказом МВС України від 15 червня 2006 року № 600, передбачав, що: обмін паспорта проводиться в місячний термін; обмін паспорта здійснюється у разі зміни прізвища, імені та по батькові особи тощо; погашаються, вважаються недійсними та знищуються паспорти, які обмінюються у зв`язку зі зміною прізвища, імені та по батькові або внаслідок інших обставин.
Позивач ОСОБА_1 не виконала зазначених вимог і не звернулася з приводу обміну її паспорта громадянина у зв`язку зі зміною прізвища.
28 грудня 2016 року позивач, власноручним підписом засвідчивши це, видала ОСОБА_3 строком на один рік довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Куровською Н. Ю., за реєстровим № 552. 
За змістом довіреності « ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області 02 липня 1997 року (в паспорті є відмітка про реєстрацію шлюбу 08 листопада 2008 року), місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 », уповноважила ОСОБА_3 діяти від її імені, зокрема, продати квартиру АДРЕСА_1 «за ціною та на умовах, які повірена вважатиме прийнятними та доцільними», підписувати всі необхідні документи та вчиняти всі необхідні дії з метою продажу квартири.
Довіритель у тексті зазначеного документа засвідчила, що була попередньо ознайомлена нотаріусом із загальними вимогами, додержання яких є потрібним для чинності правочину, усвідомлює значення своїх дій, її волевиявлення є вільним, повністю відповідає її внутрішній волі, зміст статей 203, 213, 214, 239-250, 1000-1007 ЦК України щодо поняття довіреності, її форми, строків, припинення представництва, скасування довіреності нотаріусом роз`яснений.
Довіреність від 28 грудня 2016 року не скасовувалася, не визнавалася недійсною, станом на 26 квітня 2017 року була чинною.
14 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулася до органу ДМС з приводу обміну паспорта громадянина України, такий їй було 21 лютого 2017 року безперешкодно видано органом ДМС № 2110 за № 000349488.
26 квітня 2017 року позивач, від імені якої на підставі довіреності, посвідченої 28 грудня 2016 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Куровською Н. Ю., за реєстровим № 552, діяв ОСОБА_3 , і ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О. А. за реєстровим № 750.
За змістом договору « ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 , яка проживає в АДРЕСА_1 , …від імені якої діє ОСОБА_3 … на підставі довіреності, посвідченої 28 грудня 2016 року, за реєстровим № 552, приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Куровською Н. Ю., … та ОСОБА_2 , … попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору…», уклали договір, відповідно до якого ОСОБА_1 продала покупцю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 за 77 833, 00 грн, які продавець отримав до підписання договору.
У договорі сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Обґрунтовуючи позов, позивач посилалася на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу суперечить чинному законодавству, оскільки від її імені його укладено на підставі довіреності, яка видана на підставі її недійсного паспорта громадянина.
Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.
Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (стаття 238 ЦК України).
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).
Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до пункту 24 розділу 2 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5, якщо особа під час державної реєстрації шлюбу змінила прізвище, то на першій сторінці паспорта громадянина України у формі книжечки робиться відмітка про те, що зазначений документ підлягає обміну в місячний строк у зв`язку зі зміною прізвища при державній реєстрації шлюбу.
Отже, саме на особу, яка змінила прізвище, покладається обов`язок здійснити обмін паспорту у місячний термін.
Згідно з пунктами 1, 2, 6, 108 Загальної частини Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2016 року № 745), паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Обмін паспорта здійснюється, серед іншого, у разі зміни інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації). Паспорт визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується, серед іншого, в разі, коли він підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації). У разі подання особою у строки, встановлені законодавством, документів для обміну паспорта у зв`язку із зміною імені паспорт, що підлягає обміну, визнається недійсним з дня подання документів для його обміну. У разі неподання особою протягом місяця з дати зміни інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації), документів для його обміну за наявності у ДМС відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну відповідної інформації паспорт, який підлягає обміну, визнається недійсним.
Водночас, незважаючи на отримання нового паспорта на прізвище « ОСОБА_1 » на заміну попереднього більш ніж за два місяці до укладення договору купівлі-продажу, позивач не повідомила про це нотаріуса, який видав довіреність, не скасувала раніше видану довіреність і не видала нову. У справі відсутні докази повідомлення позивачем у законний спосіб також повіреного ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Селехмана О. А. про такі обставини. 
Як обґрунтовано зазначив суд апеляційної інстанції, позивач зобов`язана була та мала можливість це своєчасно й офіційно зробити, а така бездіяльність ОСОБА_1 у ситуації продажу квартири є недобросовісною.
Порушення, допущене позивачем, не може бути підставою для задоволення її ж позову, підставою якого є посилання на таке порушення. При цьому, таке порушення не свідчить про вади її волевиявлення й про те, що довіреність складена не нею. Протягом тривалого часу позивач не скасовувала видану нею довіреність, погоджуючись з її умовами.
Верховний Суд зауважує, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Враховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову. 
Встановивши фактичні обставини справи на підставі доказів, яким надано належну оцінку, врахувавши у сукупності те, що: незважаючи на отримання нового паспорта на прізвище « ОСОБА_1 » на заміну попереднього більш ніж за два місяці до укладення договору купівлі-продажу, позивач не повідомила про це нотаріуса, який видав довіреність; позивач не скасувала раніше видану довіреність і не видала нову; про заміну паспорта позивач не повідомила у встановлений спосіб; ОСОБА_1 не мала перешкод для скасування виданої ОСОБА_3 довіреності, проте, не зробила цього, чим, серед іншого, демонструвала свої поведінку та підтвердила намір продати з використанням цієї довіреності квартиру, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Надаючи оцінку підставам касаційного оскарження, Верховний Суд констатує, що наявність таких підтвердилася, при цьому погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що за встановлених обставин у цій справі підстави для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу відсутні, ці висновки судів є правомірні та обґрунтовані.
Посилання у касаційній скарзі на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 752/4254/17 (провадження № 61-15176св19), у постанові від 29 липня 2020 року у справі № 725/3475/17 (провадження № 61-42429св18), Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки справи розглянуті за різних фактичних обставин.
Так, у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 752/4254/17 (провадження № 61-15176св19) за результатом розгляду двох касаційних скарг, в яких за цілком інших фактичних обставин, аніж у справі, що розглядається, дійшов висновку про правильність визнання недійсним правочину, укладеного представником іноземної юридичної особи на підставі довіреності цієї особи, яка, як було достовірно встановлено та було підтверджено чинним рішенням суду іноземної держави, цією юридичною особою не видавалася, була визнана підробленою та фіктивною, тому особа, яка укладала договір від імені юридичної особи, взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя.
У постанові від 29 липня 2020 року у справі № 725/3475/17 (провадження № 61-42429св18) Верховний Суд констатував, що суд апеляційної інстанції не перевірив доводів позивача щодо підстав недійсності правочину, зазначених у статтях 203 та 215 ЦК України, про застосування яких за змістом позовної заяви просив позивач, а обмежився лише висновком про те, що позивачем не було надано об`єктивних доказів щодо невидачі позивачем довіреності на ім`я певної особи, що могло бути підставою для визнання зазначеного правочину недійсним, за умов, коли довіреність, про яку йдеться, була видана в іноземній державі, позивач заперечував як намір відчужувати квартиру, так і факт звернення до нотаріуса з метою видачі довіреності на продаж квартири та підписання довіреності, а суд не з`ясував належним чином, чи підписував позивач довіреність. Такі фактичні обставини протилежні тим, що є в справі, яка розглядається.
Посилання заявника на те, що судом апеляційної інстанції помилково враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 759/22877/19 (провадження 
№ 61-15600св20), Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки у наведеній справі судом зроблений загальний висновок щодо того, що недійсність паспорта позивача за умови встановлення ідентичності особи не є підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу.
Доводи касаційної скарги у цілому зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Отже, Верховний Суд, здійснивши касаційний перегляд в межах доводів та вимог касаційної скарги, зробив висновок, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 січня 2021 року, постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        І. Ю. Гулейков

                                                                                                                        В. В. Яремко